Hälsingelagen. 85 



2.1 — wcerncepre hionum dp. i V. 19.i — hionm spaan a^. M. 31.5 — hiona vigning § 63. 



hionalagh hionrrlagh n, as. H. 4 g. ex. hiona; wigning a.s. Kk. inci., 9. 



Kk. iiid. — Hionce mala as. Kk. 10 — 



Samnord. «o.^. ^ 



§ 64. Sarnnord. io.^ har, trånsedt det specialfall hvarom § 05 handlar, l)e- 

 varats såsom io eller, alternativt, öfvergått till yo. Antagligen utgöres senare 



' Formen analogisk; se formläran. 



2 Jf. s. 84 not 3. — Under livilka omständigheter den urnord. ljudförbindelsen aiii kommit att 

 fortsättas af iöfuj, iijfiij, "'['<] eller oy, är en fråga som de senaste Srcn varit föremål för liflig 

 diskussion: se Hiiltman, Arkiv XVH s. 209 ff.; Kock, Arkiv XVU s. 355 ff., XVHI s. 226 ff., XX 

 s. 255 ff.; v. Friesen, Nord, sprâkhist. s. 8 ff.. Arkiv XIX s. 334 ff. Att iô närmast framgått ur 

 tautosyllabiskt œii — en tanke hvilken särskilda författare utan att vinna gehör uttalat och senast 

 Ilultman och v. Friesen återupptagit — därom torde numera aUa vara ense. Men i öfriga punkter 

 gå meningarna åtskils. Genom polemiken mellan Kock och v. Friesen får det väl emellertid anses 

 fairtslagot, att oin åtminstone framför kvarstående a och / blifvit äii, i enlighet med den gamla åsilitcn. 

 Och vidare, att hos de former, luT.lkas urnord. motsvarighet efter aiii .synkoperat ett a eller i — 

 t. ex. siör, siv, sing, frid, miör, miött — iö är strängt Ijudlagsenligt och icke genom analogibildning 

 trädt i stället för < y. Vid fullkomligt ostörd ljudutveckling skulle alltså flexionssystemen kommit att 

 förete en växling mellan iô framför synkoperad och än framför kvarstående ändelsevokal (frånsedt u). 

 Denna omstänilighet ger oss en enklare och sannolikare förklaring på m-formerna af de hithörande 

 orden än de härintill framställda — enligt, hx-ilka nämnda former skulle för sin vokalisation iiafva 

 att tacka antingen en analogibildning tUl /ö-formerna efter mönster af böjningssystem med Ijudlagsenlig 

 växling û : â {i. ex. mÖK, pl. mäuan; hön, ack. sg. m. hänan) eller ock en öfvergång iö > iä framför 

 stafvelser, innehållande a. Det måste medges, att det förra antagandet är något djärft i betraktande 

 af mönsterordens fåtalighet, relativa sällsynthet och delvis afvikande flexion. Den senare hypotesen 

 innebär i och för sig ingenting, som vore mindre sannolikt, men ur metodologisk synpunkt är det 

 naturligtvis att föredraga, om någon ny Ijudhig icke behöfver ad hoc antagas. Man undgår ock 

 detta, utan att likväl på något vis prässa materialet, med den redan antydda förklaringen : m-formerna 

 hafva helt enkelt uppkommit genom öfverförande af ^ö-formernas uddljud tUl «/(-formerna. I st. f. 

 en böjning sg. n. siöH, g. säiiaii, d, a. siö, pl. n. säiias etc. fick man sålunda flexionen siöu, g. 

 siüuaR, d, a. siö, pl. n. siäi/aR etc. En dylik till uddljudet inskränkt utjämning inom ett flexions- 

 system saknar icke exempel inom de nord. språken; flere finnas anförda hos Kock i Ai-kiv XI s. 320 

 f. Medan stamformen i de böjningsformer, där a- eller «'-synkope egt rum, af en del dialekter gene- 

 raliserats då den ännu lydde SiTij hvilket ledde till böjningar sådana som sg. n. siöR, g. s<Hiau 



etc. — skulle således andra värkstäUt en utjämning i samma riktning först efter det nämnda stam- 

 form blifvit siö-, och låtit den sträcka sig endast till uddljudet. — Något som den senaste diskussionen 

 ställt utom all fråga är väl också det, att den äldre förklaringen af äv hos de ifrågavarande orden 

 — det skulle ha uppkommit af äu genom «'-omljud, betingadt af gammal i- eller ia-stamsböjning — 

 för en del af dem icke är möjlig. Man vill nu i stället antaga en utveckling aiu ]> (ßin >■ d'i; 

 utan medvärkan af något följande ljud. Men vare sig man menar att den egt rum jämte en ut- 

 veckling aiu > äy, d. v. s. blott i former med synkoperadt a 1. i (jf. ofvan), eller att aiii alls icke 

 blifvit äii, kan häremot invändas, att å ena sidan den likformiga kontraktionen i fornhögtyskan af 

 ui till é framfor /(, r, w (t. ex. zéha, sér, wêwo), å andra sidan den genomgående kontraktionen i 



N:o 2. 



