86 O. F. HüLTMAN. 



§ 64. komponenten i dessa ljudförbindelser af ett mera a-liknande ljud än det vanliga 

 langa o. Exemplen i vår handskrift äro. å ena sidan 



sio ns. V. 13.2; sioar np. ^ V. 14. 1 - œlgsio aa. snio d, as. Kg. 11 pr. (2 g.); 

 Kg. 11 pr. — sio lip'r np. ^ V. 14.2. 



å andra sidan 



ftyo d. as. Kg. 9.i, V. 13.2 — syohoo raap as. ' Kg. ll.i. 



nordiskan ai ai till ä iVamför h och r (t. ex a 'ogor', mr) göra on afvikando behandling där- 

 sammastädes af ai framför « ganska osannolik (jf. också Kock, Arkiv XVIII s. 229 f.). Pro- 

 lilcniet är ej lätt att lösa, och nian har intrycket att någon faktor spolat in, som för närvarande 

 undandrager sig vår kunskap. Skulle denna faktor vara on urgormansk assimilation af svagtonigt a 

 med ett i uti föregående rotstaf velse, sådan Walde, Germ. Auslautgesetze s. 94 f., förmodar hafva 

 inträdt i mellanstafvelser'' Ifall en sådan gjort sig gällande, förstår man, också under förutsättning 

 att ai städse blifvit ä framför u, huru wy kunnat uppkomma genom 2-ondjud hos alla de ifrågavarande 

 orden, äfven sådana som måste frånkännas egenskapen af gamla i- eller m-stammar. Oförklaradt blir 

 dä visserligen fvn. prêt. sing. spiô. Men detta kan — något som man icke synes observerat — vara 

 en nybildning, framkallad af analogien près, bi), btjr : prêt, biö = près, spy, spyr : prêt, spiô, och möjligt- 

 vis därjämte af det Ijudlagsenliga prêt. plur. spiöm etc; ordets prêt. part. spûinn (f. *spi'vinn), som 

 väl icke finnes belagdt i fvn. men förekommer i nisL, är alldeles påtagligen bildadt efter prêt. part. 

 hninn. Att sålunda i parallellismen mellan got. saiws spaiiv och fvn. siÔ7~ spiô se blott ett „irrsken" 

 vore väl icke sä öfver höfvan vågadt. Huruvida den waldeska hypotesen kan upprätthållas och lätor 

 utsträcka sig till äfven andra svagtoniga stafvelser än mellanstafvelser, är här icke stället att närmare 

 pröfva. Onekligen förklarar den på ett tillfredsställande sätt flere annars dunkla punkter i den 

 germ. språkhistorien. Sådana äro urnord. minino, fsv. run. sinin och ags. (hnne (<C ainino). Vidare 

 de rt-omljudslösa prêt. -participen af typen fvn. bitinn, fht. hizzan etc. Den förliker ock Tanum- 

 stenens haitinaR med det faktum, att de starka verbens prat. part. i urnordiskan öfver hufvud torde 

 innehållit suffixformen -an- — ett faktum, på hvilket såväl förhållandet i de öfriga forngermanska 

 språk, där de gamla ändelsevokalerna hållits åtskilda, som det konstanta a-omljudet af u i fvn. och 

 den lika konstanta frånvaron af z-omljud i fvn. och fön. samstämmigt häntyda (Jf. Kock, P.-B.-S. 

 Beitr. XXIII s. 484 tf. Noreens i Idg. Forsch. XIV s. 399 ff. framställda teori, att suffixformen -an- 

 skulle tillkommit de synkoperande böjningsformerna, -in- de icke-synkoperande, hvilar på allt för 

 bräcklig grund för att den förra uppfattningen kunde anses vederlagd genom densamma. Också på 

 Möjebrostenens slaginaR, som Noreen anför emot den, kan ej mycket byggas. Den tydning man se- 

 nast gifvit inskriften, hvilken lyder frawaradaR anahahaislaginaR, nämligen 'Fråradr der beherzte ist 

 totgeschlagen' — se Noreen, Aisl. gr.-' s. 340 — är icke den enda möjliga eller ogensägligt den 

 mest plausibla. En tolknint;- 'Fr. är enda égare till anläggningen 1. byggnaden', hvarvid det andra 

 ordet uppfattas som ainalia-aiha och det sista som la^înaiR, synes väl så rimlig. Beträffande a för 

 a/ jf. dalidun på Tunestenen och stan etc. på yngre runstenar, t. ex. Dyb. fol. I. 64, 82; betr. 

 ordet ainaha-aiha, got. ainaha och fsv. en-egha f.; betr. laglnain, got. lageins och fvn. leggia, som 

 bl. a. betyder 'ved Lseggen opfure, istandbringe, f. ex. gärd'). — Hvad slutligen beträffar utvecklingen 

 aiu ^ fiy i fvn. (;_(/ 'alltid' och nsv. dial. fr0y o. d. 'frö', är det antagligast att den, såsom Kock, 

 Arkiv XX s. 280 f. alternativt föreslår, hör heimna i former med synkoperadt it, framför hvilket u 

 bortfallit redan före öfvergången aiu ]> än och M-omljud inträdt liksom i biu > by 'bin'. Ngutn. 

 snoy 'snö', sloygur 'slö' bero på lån från fastlandssvenskan, med substitution af oy för ö. 

 ' Formen analogisk; se formläran. 



Tom. XXXIII. 



