92 O. F. Hu LT M AN. 



§ 72. Öfvergången af iü till f/ i ifrågavarande ställningar har åtminstone i en del önord. 



dialekter icke gått hand i hand med den öfvergång in > f/ efter konsonant + r, hvarom i 

 §§ 66, 71 varit fråga, utan inträdt först senare. Se betr. densamma de utredningar af Kock, 

 till hvilka hänvisats på näranda ställen. 



§ 73. Samnord. iou har i svagtonig stafvelse utvecklats till ia (§ 69) samt, 

 efter det senare komponenten i denna ljudförbindelse på grund af aksentsvag- 

 heten förkortats, såvida ej guttural konsonant följde vidare till y, som slut- 

 ligen, i likhet med samnord. y i samma ställning (§ 47), delabialiserats till i. 

 Detta antydes af 



fira um. V. 15 (/". hmt'r); firœ af. Kk. 8 {f. alncé) — firatighi firceti num. ]). 4 pr.; U. 6.3. 



Ang. öfvergången iü > y i fsv. se Noreen, Aschw. gr. § 100. 



Att det från samnord. fiouriR utgångna räkneordet åtminstone på önord. botten haft 

 svag ton i sådant sammanhang, hvari det förekommer på de citerade ställena, är icke ett 

 godt3'ckligt antagande, utan bestyrkes af den aksentuering det än i dag erhåller i den ålder- 

 domliga estsvenskan. Vid en undersökning, för hvilken teol. studeranden Jakob Blees i 

 Uppsala år 1899 hade vänligheten ställa till förfogande sin kännedom om Nucködialekten (som 

 är hans modersmål), visade det sig, att kardinaltalen såsom attribut till ett följande substantiv 

 här i större utsträckning än i riksspråket äro proklitiska. Ordet fiur 'fyra' är det sålunda 

 öfverallt där ej motsatsbetoning eger rum — t. ex. i uttryck som („Hur många kreatur har 

 Ni?") „Vi har 4 hästar och 10 kor". Och ej nog härmed: i olikhet med den vanliga represen- 

 tanten för äldre iü, som är iü, har iu i fiur — äfven om ordet står predikativt eller annars 

 betonadt — kort it, hvilket förhållande utan tvifvel är en följd af det förra. ^ Med Nuckömålet 

 öfverensstämmer målet på Ormsö åtminstone i fråga om ordets kvantitet, enligt en iaktta- 

 gelse, som gjordes redan 1888 med tillhjälp af några till Ekenäs från nämnda ö öfverresta 

 bönder. '^ 



Dessa fakta synas sprida ljus öfver förhållandet mellan fvn. fiörir fön. fiurir och fön. 

 fyrir samt mellan dem och fön. firi. I de dialekter, där formen fijrir uppstått, har behand- 

 lingen af ordet varit den samma som i Ormsö-Nuckömålet, blott att en faktor kommit till, 

 som tyckes varit främmande för estsvenskan, nämhgen öfvergången iü > y. Och samma 

 aksentlöshet hos det attributivt använda ordet, som vållat förkortningen af iü (och medelbart 

 utvecklingen af y), har, för så vidt dessa dialekter fortfarande upprätthöllo den och delabiali- 

 serade y i svagtonig stafvelse, slutligen ledt till uppkomsten af formen firi. Den Ijudlags- 

 enliga växhngen mellan starktonigt fivrifr] och svagtonigt fyrir, resp. firi, har sedermera 

 åtminstone hvad rotvokalens kvalitet beträffar utjämnats på grundvalen af det senare. 



1 I undersökningen deltog också fil. lic. G. Danell, livilket bär må nämnas såsom en borgen 

 för iakttagelsernas riktighet. 



2 Oriktig är uppgiften i Vondells Laut- u. Formlehre der schwed. Mundarten in Ormsö u. 

 Nukkö samt i (Freudenthals och) hans Ordbok öfver estl.-sv. dial., att ordet i Ormsö-Nuckömålet 

 lyder fiur. 



Tom. XXXTII. 



