Halsingelagen. 93 



Med en sudan uppfattning af förhållandet mellan fön. f^urir, fijrir och fi,ri står sättet § 73. 

 för deras förekomst i de svenska medeltidsurkunderna i bästa samklang. De äldsta hand- 

 skrifterna — från tiden till inemot niidten af 1300-talet — visa, så vidt af monografierna 

 rörande desamma, af glossarierna till Schlyters lagvärk och af Söderwalls Ordbok kan ses, så 

 godt som uteslutande iu- (yu-, 2o-)skrifningar; blott alldeles enstaka exempel med y förekomma 

 där — i VGL I fijritighi VK och i textkod. af SML fijrce Kk. 7 pr. (/". penninga), M. 5 pr. 

 if. manapa). Dessa exempel ådagalägga emellertid, att den proklitiska 2/-forraen funnits redan 

 vid den handskriftliga periodens ingång; att den visar sig så sällan i handskrifterna, beror 

 väl på att det normala skriftspråket ej tog hänsyn till satsdifferentieringen utan genomgående 

 använde ra-formen, som alltjämt fortlefde i starktonig ställning. Omkring år 1350 börja y- 

 och 2-formerna oftare komma till synes. Visserligen företer ifrågavarande ord i textkod. af 

 ÖGL uteslutande iu och likaså i textkod. af MELL, frånsedt juxtapositionen fyritighi firitighi, 

 som enligt vår regel alltid uttalades med y eller i och därför här alltid skrifves så. Men i 

 textkod. af VGL II och Bj. R, DL ' och God. Bur. (äfvensom i vår handskrift) äro båda voka- 

 lisationerna ungefär lika starkt representerade; och det gäller ock öm de vid samma tid 

 skrifna diplomen. Ännu i textkod. af Sm. L — från senare hälften af 1300-talet — äro likväl 

 m-skrifningarna i majoriteten, hvaremot den samtidiga textkod. af St. L oftàè'tî har skrifningar 

 med y eller i, blott undantagsvis sådana med yu. Den tendens skriftspråket sålunda visar 

 att omsider erkänna y- och z-vokalisationen beror utan tvifvel på att den vid denna tid börjat 

 intränga i starktonsformen. Fullt genomförd synes utjämningen vara vid ingången af 1400- 

 talet. Från denna tid visa sig icke mera formerna fiure fyure etc, utan fyre fire etc. äro de 

 enda brukliga. Och i de nsv. dialekterna utom dalmålet och den baltiska svenskan tyckes 

 ordet öfverallt lyda antingen ff/ra o. d. eller fira o. d. — det senare i målen inom södra och 

 sydvästra Sverge, åtm. (Bleking, Skåne, Halland, Bohuslän,) Värmland, Västergötland samt 

 Småland med Kalmar län (men icke Öland); dessutom på Gottland, hvilket väl dock beror på 

 inflytande från fastlandssvenskan eller danskan (jf fgutn. dat. fiaurum etc). 



Lika väl som de omständigheter här påpekats stå ihop med teorien om fön. fijrir 

 såsom en i proklitisk ställning utvecklad sidoform till fön. fiurir, lika svårt är det att förlika 

 dem med Kocks hypotes, att dess i/ tillkommit genom i-omljud af iu på en tid dä ordet ännu 

 liksom i gotiskan böjdes som i-stam (Fsv. Ijudl. s. 251). Mer än egendomlig ter sig, om man 

 hyllar denna mening, den förkärlek svenskarna vid midten af 1300-talet skulle fattat för 

 den «"-omljudda formen, hvilken dittills måste fört ett mycket tynande lif. Huru vill man 

 ock från Kocks ståndpunkt förklara, att textkod. af MELL konsekvent visar fgri (firi) i 

 juxtapositionen fyritighi {firitighi), men för öfrigt ßure etc? Äfven om icke estsvenskan gåfve 

 en otvetydig fingervisning därom, huru rotvokalisationen i fön. fyrir uppkommit, skulle man 

 hafva all anledning att betvifla hypotesens riktighet. 



Det nu sagda gäller ock beträffande rotvokalisationen i fön. firi och de gissningar om 

 dess uppkomst, som uttalats af Kock i Arkiv IX s. 58 och af Noreen i Aschw. gr. § 483 

 anm. 1. Den förre menar, att den måhända är „att återföra på en gammal växling mellan i 

 och iu i detta ord" . Om arten af och orsaken till denna växling yttrar han sig emellertid icke. 



' Oftast möter likväl i DL io uti ordets rotstafvelse. 

 N:o 2. 



