Hälsingelagen. 95 



promiss mellan ett -(eghandin (1. dyl.) i B 49-skiifvarens förlag och ett -eiandin (1. dyl.) i hans § 74. 

 eget språk. Om ce i fsv. (egha se formläran. 



I öfvergangen «^i > c har också det rei deltagit, som enl. § 55 uppkommit af sam- 

 nord. «; + j, t. ex. geen prep. Kk. 18.i o. fl.; U. 2 pr. o. fl. 



§ 75. Samnord. tei, som enligt föreg. § blifvit è, synes hafva, om prepala- 

 tal konsonant följde, undergått den ytterligare förändringen, att ett i utveck- 

 lats efter e-ljudet; prepalatal skulle härvid åtminstone gerainatan nn varit. 

 Dessa förmodanden grunda sig närmast på 



ein nsm. Kk. 1 pr., M. 8 pr. 



Vid första ögonkastet förefaller det väl naturligare att omedelbart med samnord. fvi 

 identifiera ei i den här återgifna formen, så att denna antages tillhöra en dialekt där cei i 

 starktoniga stafvelser kvarstått som diftong. Men en omständighet ställer sig i vägen för 

 en sådan uppfattning. Ehuru i H cod. B 49 de 16 skrifningar, som återgifva samnord. œinn 

 n, asm., utgöra ett försvinnande fåtal bland dera, hvilka innehålla en motsvarighet till sam- 

 nord, œi, visar sig likväl det två gånger förekommande ei hvardera gången inom den förra 

 gruppen. Detta innebure, om ei stammade från en dialekt, där diftongen genomgående för- 

 blifvit okontraherad, en lek af slumpen, hvars sannohkhet måste betecknas som minimal. Ty 

 dä en hel mängd en een (i Kk. 6.i, 10, 14, 17.i, 19.2, Kg. 2 pr., (3 pr., 9.2) stå emellan ein i 

 Kk. 1 pr. och ein i M.- 8 pr., är det alldeles otroligt, att det vore hågkomsten af det förra, 

 som föranledt att ordet en gång till skrifvits så. Det blefve alltså nödvändigt antaga, att 

 diftongen endast inom vissa gränser kvarstått, men för öfrigt monoftongerats — en behand- 

 ling, som den visserligen af andra skäl kan förmodas hafva undergått i en del fsv. dialekter. ^ 

 Men man har i alla fall svårt att tänka sig denna begränsning så crång, att man med den 

 ej vore tvungen att skrifva den upprepade förekomsten af ein på en egendomlig tillfällighets 

 räkning. Efter allt att döma har af de talrika ord med samnord. mi, som äro representerade 

 i vår handskrift, blott det ifrågavarande och på sin höjd ett eller annat därtill företett den 

 vokalisation vi här tala om. Vid så fatta omständigheter synes det rimligast att ställa den 

 i samband med det nn, hvaraf den ledsagas uti de båda exemplen i H cod. B 49, och uppfatta 

 dess i såsom ett sekundärt inskott mellan det ur œi framgångna ê-ljudet och denna geminata, 

 som härvid förutsattes hafva varit prepalatal. En dylik palatalisering af lång dental konso- 

 nant, i synnerhet nn och II, har som bekant iakttagits i en mängd moderna östsvenska, norr- 

 ländska, norska och danska dialekter och torde, att döma af dess stora utbredning (jf. ock 



• Degerforsmålet i Viisterbotten liar monoftongerat samnord. rri framför guttural konsonant, 

 I och r, men bibehåUit diftongen som sådan framför labial konsonant, n, ef, t och s, enl. Aström, S\'. 

 landsm. VI. 6 s. 63 f. Frän en dialekt, där samma regel tillämpats, tyckas de exempel på ei (ey) 

 förskrifva sig, som SML innehåller: eyncen asm. Kk. 1 pr., eynce asf. Kk. 3, 14, eyn sac as. Kk. 

 11.1, eynest adv. Kk. 11 pr., framleypis adv. Kk. 3, framaleyd adv. Kk. 12 pr., heypit nsn. Kk. 

 9 pr., heym adv. Kk. l.i, heyma adv. Kk. 7.i, heyter 3 spi. Kk. 4 pr., su-eintuna gp. Kg. 2, iceit 

 3 spi. iE. 6 pr. (jt. Rydqvist, Sv. spr. 1. IV s. 139). Svårligen kan det vara en tillfällighet, att 

 alla 13 tillhöra den del af orden med samnord. rri, som i Degerforsmålet bevarat detta okontraheradt. 



N-.o 2, 



