96 O. P. HULTMAN. 



§ 75. Thomsen, Forhandl. paa det 4 nord. Filol. mede s. 205 ff- samt Hœgstad, Ganialt trondermaal 

 § 43 anm. 2), hafva en mycket hög ålder. Och en del af samma dialekter hafva faktiskt 

 mellan vokal och därpå följande palatal konsonant — ju hällre ju mera palatal den förra är 

 — utvecklat ett mer eller mindre tydligt «'-ljud. Att det är fallet med vissa mål i det nord- 

 ligaste Sverge kan ses af Lindgren, Sv. landsm. XII. I s. 121 ff., och af de uti språkprofven 

 i Sv. landsm. III. 2 förekommande formerna lainds 'länge' (s. 32, Öfver-Kalix), äindja 'ängarna' 

 (s. 39, Neder-Kalix), traifl^i 'träsket', ra/y 'rinna' (s. 47, Skellefteå) m. fl. Om samma företeelse 

 i nynorska dialekter stå uppgifter till buds bl. a. hos Larson, Lydl. i den solorske dial. 

 s. 144 ff. 



För öfrigt är icke häller den möjligheten alldeles utesluten, att bokstafven i uti ein 

 icke motsvarar något värkligt ljud i det talade språket, utan endast söker återgifva palatali- 

 teten hos tm. 



Att i ingen händelse i-inskott egt rum i alla de dialekter, som påvärkat vår hand- 

 skrift, bevisa väl de i densamma mötande exemplen på e i ställning framför nn: Een een en 

 n. asm. H. 14 g. ex. Kk. 6.i; U. prol. (2 g.), 11 pr.; ennœ enna (o: -œ) dsf Kk. 15 pr., M. 27; 

 sennœ senœ adv. komp. I. 6, 11 pr.; U. lO.i. 



H cod. [B 49 — 1609 har företett samma vacklan mellan ein och en (een) som H cod. 

 B 49: Cod. I(j09 använder hvartdera, i fullständig öfverensstämmelse med den sistnämnda. — 

 I de olika handskrifterna af U finnas endast e- (ee-)skrifningar. 



§ 76. Samnord. œi har i svagtonig stafvelse utvecklats till c (enl. § 74) och 

 vidare till i; kanske dock endast i svagtonig efterstafvelse, d. v. s. i senare 

 leden af sammansättningar samt i enklitiska ord. Följande exempel finnas: 



aldrigh adv. ' M. 12 pr.; U. 7.i, 12. nrermi adv. komp. U. 1 pr. 



Hivilihin hwiliJcin^ nsm. I. 6 (2 g.); nsf. JE. I.2; 



U. 1.2. 



1 Utveckladt ur samnonl. aldri cei^i: jf. Norccn, Ascliw. gr. § 472 B 8 (samt §§ 10:3, 104 

 här nedan). En annan förklaring af fsv. aldrigh, enligt hvilken det vore identiskt med fvn. aldrigi, 

 har Kock framställt i Arkiv XI s. 138 f. I fornsprâkot hafva, anser han, jämsides med hvarandra 

 förekommit betoningarna dldri^i och aldrigi, af hvilka den förra ledt till en form aldrl, den senare 

 till ett aldri;^i, och genom kompromiss mellan dessa båda har fsv. aldrigh uppstått. Framför denna 

 hypotes, som opererar med dubbelformer inom samma dialekt och med kompromissbiklning — förkla- 

 ringsgrunder som alltid äro mer eller mindre vanskliga — måste den noreenska föredragas. Då fsv. 

 aldrei alldeles uppenbart framgått ur aldri -\- negationsordet ei och ett negationsord igh faktiskt 

 förekommer jämte fsv. aldrigh, skulle det hafva all sannolikhet för sig att det sistnämnda haft ett 

 liknande ursprung, äfven om icke betoningen aldrig i ä. nsv. och ä. nda. (Kock, Sv. akc. II s. 323) 

 otvetydigt hänvisade på ett sådant förhållande. Med möjlighoten att i aldrig föreligger en enstaka 

 rest af gammal ändelsebetoning (jf. Kock a. a. s. 497 och Alt- u. neuschw. Accent, s. 226 f.) 

 behöfver man väl knappast räkna. 



2 Jf. Jessen, Tidskr. f. Phil. o. Pœd. V s. 214 noten o. Noreen, Arkiv V s. 390 not 1 

 (äfvensora Rydqvist, Sv. spr. 1. U s. 428, Tamm, Ti-ännc; ty. ändelser i sv. s, 20 f. och Kock, Fsv. 

 Ijudl. s. 45 ff.. Skand. Arch. 1 s. 25 ff.). 



Tom. XXXUl. 



