Hälsingelagen. 97 



Jf. beträffande denna ljudlag Kock, Sv. sprâkhist. s. 38 ff. och Noreen, Arkiv V s. § 76. 

 389 f., Aschw. gr. § 146. 



Ingenting motsäger att ljudlagen varit värksam i alla Cod. B 49:s dialekter. Natur- 

 ligtvis gör icke nœrmer adv. komp. V. 1 det. Icke häller innebär den afvikande behandling 

 af samnord. œi i svagtonig stafvelse, hvarom följande § handlar, nödvändigtvis någon inskränk- 

 ning härutinnan. Oafsedt den möjligheten att den varit begränsad till förstafvelser (incl. 

 proklitiska ord), i sammanhang med den ofvan antydda begränsningen af den ifrågavarande, synes 

 det med hänsyn till dess mindre utbredning inom fsv. antagligt, att den tillhört en senare period. 



§ 77. Samnord. mi har i svagtonig stafvelse monoftongerats till ë (jf § 

 74), som sedan förkortats och öfvergått till ce; af skäl som nämndes i föreg. § 

 är det att förmoda, att detta skedde först efter den därstädes behandlade öfver- 

 gången. Den ifrågavarande antydes direkt af de svagtoniga 



pœr npm. H. 4 g. ex. Kg. 2 pr.; U. 4 g. ex. U. 11 pr. (3 g.), 19; pœrrœ gpm. Kg. 4 



1.4; npf. 1 U. 15 pr.; pœn npn. ' JE. 12 pr.; pr.; pœm dsm. ^ Kg. 9.i; 



indirekt af de pä grund af utjämning i starktonig ställning förekommande 



pœr pœœr npm. Kg. 6.1, JE. I6.1 ; U. II.2 (2 g.). 



Fsv. nom. pl. m. p(er, nom. ack. pl. n. pœ pœn, ack. sg. f. pcc samt gen. sg. f pœrrœ, 

 dat. sg. f. pœri, gen. pl. pœr{r)a, dat. sg. m., dat. pl. pcem — former som sporadiskt visa sig 

 i ett fåtal urkunder — hafva hittills icke ställts i något specifikt sammanhang med hvar- 

 andra. Kock har i P.-B. Beitr. XV s. 254 framställt en förklaring af nom. pl. m. pcer, som 

 också Noreen i Grundriss P s. 621 finner rimlig: att det utgått från ett obetonadt eller bi- 

 tonigt pai, hvars ai enligt känd ljudlag blifvit « och, efter bifogandet af -r, genom Ä-omljud 

 œ. Af helt annat ursprung skall däremot enligt Noreen, a. a. s. 620 ff., œ vara i de öf- 

 riga formerna. För ack. sg. f. pœ tänker han på en analogibildning efter ack. sg. mask. 

 pœyi. I gen. pl. pcer{r)a ser han åter en direkt motsvarighet till ags. (kent.) deara, got. pize 

 -ö, och på liknande sätt är han böjd att uppfatta dat. sg. f pmi (jf got. pizai, ags. dere). 

 Dat. sg. m. pcem identifierar han likaså med fht. dëmu, medan dat. ack. pl. pœm, såvida man 

 får döma af hans uttalande i Aisl. gr.^ § 459 anm. 3 om fvn. pem, skall hafva lånat sin 

 sonant från genitiven. Nom. ack. pl. n. pœ pœn afstår Noreen från att söka förklara. 



De förklaringar, för hvilka nu blifvit redogjordt, länma ur räkningen två omständigheter 

 af synnerhg vikt för bedömandet af de nämnda formerna. För det första, att de uti de ur- 

 kunder, där exempel på desamma förekomma i något större antal, aldrig uppträda ensamma, 

 utan alltid jämte hvarandra. För det andra, att alla dessa urkunder åtminstone alternativt 

 visa ändelsevokalen œ, där andra fsv. språkminnesmärken hafva e. 



Så möter i VGL I pœr npm. K. 12 pr., Md. 13 pr., A. 12.i; npf A. I8.1; pœrrœ gsf A. 

 I6.2; pœrra pœrrœ gpm. Md. 14.i, A. 13.»; pœm dsm. A. I6.2; apm. K. 14-4; pœ asf R. 9 pr. 

 Textkod. af UL innehåller åtminstone pœ^- npm. Kk. 14.7, 19 pr.. Kg. IO.2, JE. 7.i, M. 30 pr., 



1 Formen analogisk; se formläran. 

 N:o 2. 13 



