98 O. F. HULTMAN. 



77. Kp. 1.2 etc.; pce u, apm. Kk. 8.i, M. 12.*; n, apn. Kg. 9 pr., M. Ia; pœri dsf. Kk. 7.2; pœrce 

 gpm. Kk. 14.4; gpn. Kk. 14.2, 15.3; pcem dsm. Kk. 7.8; apm. Kk. 6.3. Att också Cod. B 49 

 uppvisar exempel på par npm, f., pœn npn., pœrrm gpm. och pcem dsm. hafva vi ofvan sett. 

 Beträffande förekomsten af ändelsevokalen œ för e i samma handskrifter jämföre man resp. 

 Noreen, Arkiv VIII s. 178 ff., och Kock, Arkiv XII s. 249, Schlyters ed. af UL s. III och 

 Kock, Fsv. ijudl. s. 155, samt § 90 här nedan. 



Den omständigheten att formerna i fråga, såsom af det anförda torde kunna slutas, i 

 de fsv. dialekterna plägat följas ät, tyder med bestämdhet på ett genetiskt samband dem 

 emellan. Att man jämte desamma konstant spårar utvecklingen e > « i ändelsestafvelser, 

 synes ge vid handen, att deras uppkomst sammanhänger med sistnämnda företeelse. 



Huru den sammanhänger därmed är ej svårt att inse. Pronominalformerna pTit, pen, 

 pë, peRttB, peni, pêm och pëm voro naturligtvis ytterst ofta obetonade. En förkortning i 

 sådant fall af den långa sonanten hgger afgjordt inom möjlighetens gränser. ^ I det stora 

 flertalet fsv. dialekter, där e i svagtonig stafvelse icke var underkastadt öfvergång till ce, kom 

 svagtonsformen att endast genom sonantens kvantitet skilja sig från starktonsformen. Men 

 där svagtonigt e ersattes genom <?, måste den utveckla sig till resp. pœr, pœn, pœ, pœrar, 

 pœri, pœra och pœm. 



Med denna uppfattning af de ifrågavarande formerna förstår man, hvarför de så spo- 

 radiskt komma till synes i de fsv. språkminnesmärkena. Skriftspråkets benägenhet att an- 

 vända den starktoniga formen af ett ord äfven där talspråket brukar en svagtonig sidoform 

 till densamma har i det föregående flere gånger bllfvit framhållen. I betraktande af den kan 

 man icke vänta att annat än undantagsvis möta dessa œ-former i handskrifterna — frånsedt 

 naturligtvis det fall att de i någon dialekt till följd af utjämning fungerat som starktoniga. 

 Härtill kommer ock, att de dialekter, hvilka låtit svagtonigt e blifva «, i allmänhet gjort sig 

 blott föga gällande uti de af dem påvärkade urkunderna. ^ — Efter livad som nyss anförts 

 säger det sig själft, att följande skrifningar, fastän föi'ekommande i sådan ställning, där ordet 

 får antagas varit obetonadt, icke bevisa att någon bland Cod. B 49:s dialekter utvecklat œi i 



■■ Om en motsvarando behandling af diftongen œi pâ vnord. botten vittna de af Noreen, Aisl. 

 gr.3 § 459 anm. 3, omnämnda fisl. pl. nom. m. per, gen. per{r)a, dat. pem. Också dessa former 

 uppträda vanligen i flock och följe; så innehåller Physiologus I per och perra, Placitùsdràpa perra 

 och pe'iïi. Uppkomsten af en svagtonig nom. pl. m. per och af en därmed sammanfallande svagtonig 

 biform till nom. pl. f. pér (jf. Noreen, a. a. § 144.6) har haft till följd att i fvn. urkunder pér 

 någon gång genom omvänd skrifning användts för nom. pl. m. peir och tvärtom peir för pér. 



'î I de fsv. handskrifter, som blott ha att uppvisa mera enstaka exempel på pcer pm etc, 

 kunna dessa tänkas bero på omvänd skrifning. Det är nämligen antagligt att i en del .skrifvares 

 dialekt det normala skriftspråkets pœn pœt pces motsvarats af pen pct pes, åtminstone i svag- 

 tonig ställning, där de voro Ijudlagsenliga; jf. Noreen, Aschw. gr. § 147. Så äro väl de i Cod. Bur. 

 1 gång hvar förekommande pœ asf., pœ npf., pœiTCl gp. och pœm dp. (Landtmanson, Ordböjn. i 

 Cod. Bur. s. 30 f.) att förklara: man märke sla-ifningarna pen pet pes (jämte vanligare pœn pœt 

 pœs) i samma handskrift. Värkliga former med œ ätergifva dock måliiuida följande skrifningar i 

 textkodex af VGL 11 och Bj. R., livilken enligt anteckningar ur Schlyters ed. af VGL och enl. Zetter- 

 berg, Bjärköar. ljud- o. forml. § 11 anm. 2, ganska ofta företer œ för ändelsevokalen e: pœr npiu. 

 Bj. R. 21.1; npf. Bj. R. 29 pr.; pœrre gsf. VGL U A. 21; pœm apm. Bj. R. 3G.i. 



Tom. XXXIII. 



