102 O. F. HULTMAN. 



§ 81. Det synes nämligen antagligast, att snep'r 3 spi. M. 15 pr. icke, såsom Kock menar i 



Sv. landsm. XI. 8 s. 52, utgör ett exempel på samma utveckling, utan att formen tJllhör ett 

 från fvn. sn0ij2M fsv. sngpa skildt verb, i enlighet med Noreens uppfattning i Urgerm. Lautl. s. 

 68. Kock framhåller s.jälf, att äfven i VML M. 25.3 förekommer ett S7ieper och i SML cod. B M. 

 10 pr. ett S7ieptir. Frånsedt dessa skrifningar tyckas några spår af en delabialisering af 

 eller y icke visa sig i nämnda urkunder. Det vore då mer än egendomligt, om delabialise- 

 ringen, da den undantagsvis afsatt ett sådant, skulle gjort det i samma ord uti h vardera 

 urkunden. Likväl har man icke att tänka sig förhållandet mellan de båda verben så, att på 

 samnord. ståndpunkt hvartdera användts med betydelsen 'kastrera'. Fvn. sngypa betyder, så 

 vidt af ordböckerna kan ses, endast 'utskämma', 'vanära (i synnerhet om kvinnor) — en be- 

 tydelse som svårligen framgått ur den förra. Troligtvis har den i förhistorisk tid tillkommit 

 äfven fsv. sn0pa — jf. fsv. adj. smipeliJcer 'skamlig' — medan fsv. snej;a, som är i nära skyld- 

 skap med höll. snippcn 'utskära', eng. smp 'knipsa af, fungerat som uttryck för 'kastrera'. 

 Till följd af de anknytningspunkter det förras form och betydelse erbjöd med det senare 

 verbets, sammanblandades det i de flesta fsv. dialekter därmed och utträngde det slutligen. 

 Huruvida verben i fråga etymologiskt sammanhänga, såsom Noreen a. st. antager, må här 

 lämnas därhän. 



En genomgående delabialisering af det o-ljud, hvartill samnord. oy utvecklats, har egt 

 rum i vissa dialekter i Hälsingland och Härjedalen: se Lundeli, Sv. landsm. I. 2 s. 82 f. och 

 Westin, Sv. landsm. XV. 3 s. 28. ' Såväl denna omständighet som den i §§ 43, 57 påpekade, 

 att vår handskrift visar spår jämväl af en delabialisering af y och ursprungligt 0, hvilken 

 icke tyckes vara bunden vid någon särskild ställning, gör det antagligt, att en allmän öfver- 

 gång {0y » i > ê står bakom den enstaka skrifningen heghrœ. 



Håller detta streck, följer däraf, att 0- och e-skrifningarna i Cod. B 49 representera 

 skilda dialekter. Jämte heghrce förekommer ock hoghri o. d. nsf M. 18, 27; nsn. M. 2.i, M. 

 21; npm. Kk. 19 pr. 



Ehuru H cod. 1609 konsekvent visar ö i de hithörande orden — sålunda äfven i höghri, 

 motsvarande Cod. B 49:s heghrce — är det icke otroligt, att e-skrifningar funnits redan i H 

 cod. [B 49 — 1609. Jf. § 43, slutet. — I de olika handskrifterna af U anträffas uteslutande 

 Éf-skrifningar. 



Allmänt. 



§ 82. H var je sam nord. vokal eller (enl. reglerna i det föregående mo- 

 noftongerad) diftong, som kommit att, själf obetonad, omedelbart föregå el- 

 ler efterfölja en vokal med starkare aksent, har bortfallit. Detta är hän- 



1 I Hälsingland har det af oy uppkomna 0-ljudet i mänga ord blifvit i; jf. Lnndell a. st. 

 Att det därjämte utvecklats till e, bevisa emellertid formerna drema 'drömma', e 'ö', flda 'af- 

 skumma' (no. fleyta), glema 'glömma', hera 'höra', Icera 'köra', trctt 'trött' m. fl., anförda i Ordb. 

 öfver allm. ord i Helsingland. 



Tom. XXXIII. 



