116 O. F. HULTMAN. 



§ 84. u) bîjœmannce g^. V. 14.2. 12. i; U. ind. — iœmpnœpœ hœnd'r ap. 



fœstnœpce fm fcestnipce fce (0: fcestnœpce f.) U. lO.i. 



as. U. 1 pr. (2 g.), s. shyndcepm manapw gs. Ü. lO.i. 



iœmpncepce arjf icenapœ arf{o: iœmn-) as. M. wœrncepce hionum dp. V. 19. i. 



yrknmpœ fœ as. V. 23. i, 2. 



v) hlmsœndm dsm. V. 20. hoghrce hBgrce nsn. M. 2.i, M. 21. 



hyœ gp. H. 4 [5] g. ex. Kp. 7; ap. Kg. ll.i. nyœ apf. V. ind. 

 &«<r«? nsn. H. 4 g. ex. M. 8.2. skyldœstœ sv. dsm. iE. 8.1, I. 15. 



(^0fe inf. M. 13.4; 3 ppi. U. 17 pr. {-sœttari:) a sœttœrce np. Kg. 9.2. 



hcerrmmœ gp. Kg. 6 pr. ivœrrce nsn. M. 1.4. 



Ytterligare vittnesbörd om försvagningen af ändelsevokalen a afgifva följande skrif- 

 ningar med såsom beteckning för det däremot svarande ljudet: 



b) hindrop'r nsm. V. 7. sar0n asm. M. ind. 



g) hald0 inf. Kk. l.i. 



q) l0s]c.0 lœghiœ ds. M. 13.i. 



Det är icke troligt, att i dessa exempel återger ett rent ff-ljud, till hvilket någon 

 af Cod. B 49:s dialekter skulle utvecklat ändelsevokalen o, i vissa ställningar eller allestädes. 

 En dylik behandling af densamma har hittills icke blifvit iakttagen i någon fnord. urkund, 

 och ej häller inom de nynord. munarterna, om man ser bort från vissa fall af framåtvärkande 

 assimilation (jf. bl. a. Lundeli, Sv. landsm. I. 2 s. 126 f.), med hvilka skrifningarna i fråga icke 

 kunna ställas i förbindelse. En vanlig företeelse är däremot, som bekant, att ett e- eller 

 fl-ljud i svagtonig stafvelse degenererat sålunda, att det bildas med talorganen i indifferensläge 

 och till följd häraf på örat gör ett obestämdt, ö-artadt intryck. Med stor sannohkhet kan 

 därför antagas, att det är en dylik modifikation af ändelsevokalen ce som föranledt, att någon 

 gång för densamma användts beteckningen 0. Om för samnord. i, u och såsom tecken för 

 den ur samnord. f b utvecklade svarabhaktivokalen se §§ 90, 98 samt konsonantläran. 



Skrifningarna hœlsingx gp. Kg. 6 pr. och pingx gp. Kg. 10 bero på förvanskning af 

 ursprungligare sådana med slutbokstafven ce. — Uteglömmande af ett förkortningstecken är 

 tydligen orsaken till att den samnord. ändelsevokalen « saknar motsvarighet i Icallr 3 spi. M. ö.i 

 och napr ap. Kg. ll.i. 



I en mängd skrifuingar företrädes samnord. a af e, o, i, u — tillsammans med före- 

 gående v-ljud af w, fiv — eller af y. Det kan i dessa fall icke bli tal om någon Ijudlagsenlig 

 utveckling af a till de mot nämnda bokstäfver svarande ljuden. I ett och annat af dem kunde 

 väl en analogibildning ligga till grund för den egendomliga ändelsevokalisationen, men då en 

 sådan möjlighet för det stora flertalets vidkommande är utesluten, har man att på annat 

 håll söka förklaringen på dessa skrifningar. Denna är ock lätt funnen, tack vare den omstän- 

 digheten, att inom Cod. B 49:s dialekter icke allenast, såsom ofvan visats, ändelsevokalen a al- 

 ternativt försvagats till ce, utan ock — något som vi i §§ 90, 98 skola se — samma behandling 

 vederfarits ändelsevokalerna i och u. Om en skrifvare, i hvars eget språk de tre vokalerna 



Tom. XXXriI. 



