118 O. F. HULTMAN. 



84. att han uti ord med samnord. a insatt endast i, u eller motsvarande och a endast i ord 

 med samnord. i eller u. Det är t. o. m. sannolikt att de under i)— k) och n)— v) anförda 

 a-skrifningarna alla kommit till på nämnda sätt, till den del de icke till äfventyrs hafva 

 uteglömmandet af ett œ-streck att tacka för sitt a. 



Vi skola i §§ 85 — 87 finna, att försvagningen af ändelsevokalen a till œ delvis grundar 

 sig på ljudlagar, hvilka begränsat densamma till särskilda ställningar. I somliga ordgrupper, 

 nämligen just de under i) — k) och n) — v) exemplifierade, kräfves försvagningen samtidigt af 

 två sådana speciallagar. Nu äro inom dessa grupper exemplen på a för samnord. a i för- 

 hållande så fåtahga, att de icke kunna anses ådagalägga att någon af Cod. B 49:s dialekter 

 här bevarat den ursprungliga vokalen. De äro ej flere än man väntar hafva uppkommit 

 genom felaktig konstruktion af den ofvannämnde skrifvaren samt genom det i handskriften 

 ganska vanhga (jf. §§ 12, 51) utelämnandet af det diakritiska strecket i bokstafven œ. 



Det är alltså mer än sannolikt, att ingen af dialekterna i alla ställningar bevarat 

 ändelsevokalen a. Däremot måste en genomgående försvagning af densamma till re hafva egt 

 rum åtminstone i någon af dessa dialekter. Inom ingen ordkategori återger vår handskrift 

 ändelsevokalen a uteslutande genom a; man möter där talrika exempel på œ äfven inom 

 sådana kategorier, där icke någon af specialljudlagarna kan hafva åstadkommit öfvergången. 

 Se under a) och ta) här ofvan. 



En försvagning af ändelsevokalen a till œ i alla ställningar kommer till synes äfven 

 i ÜL:s textkodex: jf. Noreen, Aschw. gr § 141 anm. 1. Jämväl forndanskan (utom forn- 

 skånskan) karakteriseras som bekant af samma företeelse. 



Af denna företeelse hafva naturligtvis icke de bland Cod. B 49:s dialekter varit del- 

 aktiga, hos hvilka de trängre begränsade öfvergångarna af a till <e hört hemma. 



För att utröna, huruvida redan i H cod. [B 49—1609 gjort sig gällande dialekter, som 

 i vissa ställningar bevarat ändelsevokalen a, och sådana, som underkastat den en genomgående 

 försvagning till ce, vilja vi undersöka, huru God. 1609 förhåller sig i afseende å de ordgrupper, 

 där öfvergången a > œ icke kunnat framkallas af de nyss omtalade specialljudlagarna. Den 

 visar här i regeln «, utom i minär, annars, annan, annat, hvarest ä är vida öfvervägande. 

 Se vi bort från dessa former, hvilkas suffixvokalisation tydligen ej har något med den all- 

 männa utvecklingen « > «e att göra ', så inskränker sig ä-skrifningarnas antal — deras 

 nämUgen, som i Cod. B 49 aga ett motstycke med a eller œ — ■ till 29. ^ Men af dessa 29 

 förekomma ej mindre än 23 på ställen där H cod. B 49 har en skrifning med ce. Då det 

 sistnämnda inom ordkategorierna i fråga är händelsen blott i ett raindretal fall — uti 191 



1 Jf. beträffande densamma Kock, Fsv. Ijudl. s. 117. 



2 allein asm. M. 3 pr.; hrinnändi dsm. V. 20; hughä ds. Kg. 7; enäst adv. ^E. 1.4; 

 farändi farande nsm. Kk. 21.2; npm. Kk. 1 pr.; forshilä mannum dp. M. 26; gang daghä ap. \). 

 14 pr.; gitä 3 ppi. Kg. 2 pr., J). 3 pr.; giwäs 3 ppi. I. 4; grawä bal-ia ds. M. 13.4; innan prop. 

 M. 37 pr., J). 7.1 (2 g.); limma ap. M. 15. i; qwickän asm. ]j. 4.3; s«mä dpn. Kg. 10; sannäst nsn. 

 V. 20; sarän asm. M. 1.4; senär adv. komp. JE. 10. i; senädhä arf as. M. lO.i; sJcipät nsn. H. 

 prsel; swarä gp. ]). 3.i; sivarä inf. M. 2.i; swarändi swarände ns. Kg. 6.i, M. IG.i; tiltalände ns. 

 M. 16. i; wighänds ivaJcniim dp. Kg. 10. 



Tom. XXXIll. 



