Hälsingdagen. 119 



af 644: se of'van under a) och b) — torde man häraf få sluta, att de hithörande orden i Cod. § 84. 

 [B 49—1609 företett afväxlande a och <« i ändelsen. — Hvad äter beträffar grundhandskrifterna 

 för U codd. B 12, Sch. och B 49, sä har det all .sannolikhet för sig, att de konsekvent visat 

 « också i de utanför specialljudlagarnas invärkan stående ordkategorierna, i öfverensstämmelse 

 med förhållandet i Codd'. B 12 och Sch. ' Gentemot den här rådande konsekvensen bär den 

 vacklan mellan a och ce, som möter i Cod. B 49, afgjordt prägeln af oursprunglighet. — 

 Emellertid torde icke blott någon af H cod. [B49-1609:s och alla U cod. [B 12— Sch.— B 49:s 

 dialekter genomfört den allmänna öfvergången af a till «>: den har ock med säkerhet känne- 

 tecknat B 49-skrifvarens egen dialekt. De ofvan omtalade skrifningarna med i och u för 

 samnord. a härröra utan tvifvel, för så vidt de förutsätta en dylik behandling af detta, 

 från honom. Den del däraf, som återger ord, hvilka blott genom den allmänna försvag- 

 ningen af a kunnat erhålla ändelsevokalen «, tillhör nämhgen både H cod. B 49 och U cod. 

 B 49, men saknar fullständigt motsvarighet i H cod. 1609 samt U codd. B 49 och Sch. — 

 Beträffande o-skrifningarnas provenans jf § 90. 



§ 85. Samnord. a i svagtonig — d. v. s. helt och hållet obetonad eller 

 svagt bitonig — stafvelse har försvagats till «?, ifall det medan ljudlagen 

 värkade var slutljudande. Samma behandling har det undergått, om det 

 efterföljdes af ett ur samnord. r utveckladt slutljudande r eller af mediopassiv- 

 märket. I ställning efter nasal, där a-ljudet var nasaleradt, inträdde försvag- 

 ningen senare än i öfriga ställningar. 



Att en af vokalens ställning i slutljudet och i samnord. svagtonig stafvelse betingad 

 öfvergång a > « egt rum i någon af Cod. B49:s dialekter, framgår otvetydigt däraf, att 

 handskriften i långt större utsträckning återger samnord. a genom œ hos de ord, där båda 

 de nämnda betingelserna varit för handen, än hos de öfriga. Ett dylikt förhållande fram- 

 träder i synnerhet inom den del af de hithörande orden, uti hvilken en rotstafvelse med 

 sonanten a, e, i, o eller n, antingen omedelbart eller åtföljd af en mellanstafvelse med 

 samnord. a, eller ock en mellanstafvelse med i eller u föregår ändelsestafvelsen ; vi skola 

 i det följande om denna del använda uttrycket kategorien 1. De ord af denna kategori, 

 i hvilka ändelsevokalen följer på en kort rotstafvelse och alltså samnordiskt haft stark 

 biton, företrädas — se exempelsamlingarna under a) i föreg. § — 270 gånger af skrif- 

 ningar med a, 147 g. af sådana med ce. Såsom representanter för orden med inljudande, på 

 lång rotstafvelse eller mellanstafvelse följande, d. v. s. samnord. svagtonig ändelsevokal 

 — undantagandes dem med r = samnord. « eller mediopassivmärket till slutkonsonant, om 

 hvilka se här nedan — hafva åter antecknats 290 a-skrifningar och 110 ce- (0-)skrifningar — alla 

 uppräknade under b) och h) i föreg. §. Men de ord, i hvilka ändelsevokalen står slutljudande 

 i samnord. svagtonig stafvelse, återgifvas, för så vidt ordet är osammansatt eller ingår som 



' Vi taga här, liksom öfverallt där det talas om den „genomgående" eller „allmänna" 

 försvagningen af ändelsevokalen a till «, ingen hänsyn till det möjliga bevarandet af a i ett eller annat 

 atledningssiiffix. Ett sådant undantag frän den allmänna försvagningsregeln, hvilkct har till orsak en 

 starkare betoning af stafvelsen (med semifortis eller fortis), röjer sig i UL:s textkodex, jämte en al- 

 ternativ tillämpning af den i sanuua suffix: jf. Kock, Fsv. Ijudl. s. 140 f. 



N:o 2. 



