Hälsingelagen. 121 



kustadt försvagningen. Men ett sådant förhållande innebär, då man i juxtapositionernas för- § 85. 

 leder har afväxlande a efter nasal och ce efter öfriga konsonanter, att denna växling icke 

 kunnat uppkomma efter det bägge lederna sammanvuxit till en enhet. Den måste hafva före- 

 fimnits redan mellan de olika förlederna i deras användning som själfständiga ord och repre- 

 sentera den behandling slutljudande, samnord. svagtonigt a undergått på den tid då dessa 

 juxtapositioner i allmänhet uppkommo. Såvida det varit nasaleradt torde det alltså hafva 

 motstått försvagningslagen ännu någon tid efter att det för öfrigt fallit offer för densamma. 

 Den i det föregående konstaterade ljudlagen har icke blifvit påvisad i någon annan 

 nordisk fornurkund. Men det förefaller högst sannolikt att östsvenskan låtit slutljudande, 

 samnord. svagtonigt a försvagas till œ. innan det bortfall af detsamma egde rum, som är 

 karakteristiskt för nämnda dialektgrupp (jf. Haltman, Östsv. dial. § I.49). Och den i Cod. B 49 

 iakttagna behandlingen representerar måhända ett tidigare stadium jämväl af den, som mer 

 eller mindre tydligt spåras i Sm. L, Söderk. R, Kopparb. Priv., textkod. af MELL m. fl. fsv. 

 urkunder och återfinnes uti nutida mål i Medelpad, Ångermanland, Västerbotten, Jämtland och 

 Härjedalen: att såväl in- som slutljudande a blifvit œ i svagtonig ändelsestafvelse. ^ Jf. 

 Karlsson och Kock i den senares Fsv. Ijudl. s. 310 ff.; Noreen, Aschw. gr. § 141; Lundell, 

 Sv. landsm. I. 2 s. 129; språkprofven Sv. landsm. 1. 6 s. 6, 11 ss. 130 ff. o. 138 ff.; Åström, 

 Sv. landsm. VI. 2 s. 78 ff., XIII. 2 s. 67 fif.; Lindgren, Sv. landsm. XII. 1 s. 140 f. (o. 143). 

 Af vikt för bedömandet af den företeelse, hvarom denna § handlar, synes det egendom- 

 liga förhållandet vara, att a, om på detsamma följde ett af samnord. u uppkommet slutlju- 

 dande r eller mediopassivmärket, blifvit oë liksom om det varit slutljudande. Att det palata- 

 liserats af den påföljande konsonanten — en tanke som ju ligger nära — måste anses ute- 

 slutet. Ty äfven i har i samma ställning blifvit delaktigt af den försvagning till œ som 

 denna vokal, jämsides med a, undergått i slutljudet uti svagtonig stafvelse: se härom § 

 91. Förhållandet i fråga tyckes snarare gifva vid handen, att det egentligen icke är voka- 

 lens egenskap af slutljudande, utan st a fv elsens egenskap af slutstafvelse på urnordisk 

 ståndpunkt, som jämte svagtonigheten utgjort den nödvändiga betingelsen för öfvergången. 

 De stafvelser, i hvilka man under den litterära språkperioden finner inljudande ändelsevokal, 

 hafva mestadels i urnordiskan varit mellanstafvelser. undantagen härifrån utgöras förnämli- 

 gast just af stafvelserna med slutljudande, ur r utveckladt r till slutkonsonant. Också det 

 af mediopassivmärket efterföljda a-ljudet har städse på urnordisk ståndpunkt tillhört en slut- 

 stafvelse; mediopassivformernas uppkomst genom saraman.smältning af resp. aktivformer med 

 det reflexiva personliga pronomenet är som bekant en jämförelsevis ung företeelse. Natur- 

 ligtvis kan man icke tänka sig saken så, att den ifrågavarande differentieringen af ändelse- 

 vokalen a skett redan under den urnordiska perioden. Det måste hänga så samman därmed, 

 att vid tiden för differentieringen de stafvelser, som i urnordiskan varit slutstafvelser, på 

 något sätt — väl med afseende å aksentueringen (eller kvantiteten?) — skilde sig från dem, 

 som under samma språkperiod utgjort mellanstafvelser. 



1 Emellertid har a i sådan ställning bevarats (eller återställts?) i de nämnda målen, om därpå 

 följt r eller n, och bortfallit i de västerbottniska och jämtländska (liksom i östsvenskan), om det varit 

 slutljudande. Måhända gäller det likväl, åtminstone i vissa delar, icke om alla dessa mål. 



N:o 2. 16 



