122 O. F. HULTMAN. 



§ 85. Hvad i föreg. § anfördes om en allmän öfvergång af ändelsevokalen a till œ, så väl 



som de ofvan berörda exemplen på a i ställningar, där man enligt den här påvisade ljudlagen 

 väntar œ, utesluter naturligtvis, att denna gjort sig gällande i alla Cod. B49:s dialekter. 



Den iakttagna motsättningen i afseende à a- och œ- (0f-)skrifningarnas frekvens mellan 

 de ordgrupper, där vår ljudlag fordrar a, och dem, i hvilka den fordrar œ, är för handen såväl 

 i H som i U. För H äro proportionstalen, hvad kategorien I beträffar, resp. 505: 230 och 

 105: 690; hvad beträffar kategorien II resp. 27: 121 och 30: 400. För U är åter frekvensför- 

 hållandet inom kategorien I resp. 118: 72 och 28: 255, inom kategorien II resp. 3: 30 och 

 7: 92. I väsentlig, om ock icke fullständig öfverensstämmelse med värkliga förhållandet har 

 vid dessa beräkningar ljudlagen antagits fordra a i juxtapositioner, där en nasal föregår den 

 i slutet af den långstafviga förleden befintliga vokalen, och ce i sådana, där en annan konso- 

 nant föregår den. — Äfven i H cod. 1609 är samma motsättning tydligt skönjbar. Undersöka 

 vi de skrifningar som svara mot de till kategorien I hörande exemplen i God. B 49 *, så finna 

 vi å ena sidan efter kort rotstafvelse a 288 g., « 17 g., och i inljudet efter lång rotstafvelse eller 

 mellanstafvelse (utom framför slutlj. r = samnord. r samt mediopassivmärket) a 160 g., ä 12 g. 

 Ur räkningen hafva härvid lämnats de skilda (osynkoperade) böjningsformerna af armar, hvarest 

 a möter 53 g., ä 68 g.; om detta ords undantagsstäUning se s. 118. I slutljudet af långstafviga 

 ord, för så vidt de utgöra förled i en juxtaposition och nasal föregår vokalen, anträffas a 70 

 g., ä 10 g. Å andra sidan förekommer i slutljudet efter lång rotstafvelse eller mellanstafvelse, 

 frånsedt det fall att ordet fungerar som förled i en juxtaposition, a 413 g., ä 178 g. I nämnda 

 fall, utom efter nasal, uppträder a 56 g., ä 25 g. Hos lång- och flerstafviga ord finna vi slut- 

 ligen framför slutljudande r = samnord. ä a 18 g., ä 2 g. och framfor mediopassivmärket a 

 9 g., ä 9 g. Inom kategorien II äro de motsvarande talen, å ena sidan 39: 22, 22: 8 och 2: 1 *, 

 å andra sidan 97: 200, 15: 22, 2: 5 samt 23: 19. Huruvida de båda handskrifterna hvar for 

 sig kommit sig till de hos dem förefintliga spåren af ljudlagen eller åtminstone delvis ärft 

 dem från grundhandskrifLen, vore svårt att afgöra, om ej en särskild omständighet satte oss i 

 stånd därtill. Skrifningar med oriktigt insatt i eller u för samnord. ändelse-a, sådana som de 

 s. 117 omtalade, anträffas också i H cod. 1609, om än i mindre antal. ^ För det mesta — 

 i 10 fall af 12 — koincidera de med dem i Cod. B 49, hvarför det ej kan vara något tvifvel om 

 att de härstamma från H cod. [B 49 — 1609. Och ytterligare torde man i fråga om dessa 

 skrifningar kunna påstå, att det sammanfallande af ändelsevokalerna a, i och u i ce, som 

 förutsattes af desamma, varit inskränkt till ett speciellt fall: då vokalen stod, slutljudande 

 eller efterföljd af slutljudande r = samnord. r eller af mediopassivmärket, i samnord. svag- 

 tonig stafvelse. Ty i alla 12 befinner sig det felaktiga i, u i sådan ställning, och att detta 



1 Till icke så få af exemplen i Cod. B 49 saknar Cod. 1609 en jämförlig motsvarighet. 

 Detta förklarar den bristande öfverensstämmelsen mellan de här följande sifferuppgifterna och de 

 ofvan lämnade. 



2 Åsyftar jnxtapositioner med nasal framför vokalen i slutet af den lång- eller flerstafviga förleden. 



3 De äro arfwir np. M. 37 pr., arivi bolä ds. JE. 7.i, brmnimdi dsm. V. 20, hrudhgummi 

 ds. M. 2.1, kirJciuni gs. Kk. 20, hlockari ds. Kk. 5 pr., owormaghi as. M. l.\, thässi asf. Kk. 15 

 pr., Wijinis 3 ppi. M. 14.3; halw apf. M. 15. i, midhlungu mannt ds. V. 5 pr., til gangu inf. I. 16. 



Tom. XXXIII. 



