124 O. F. HULTMAN. 



§ 86. 135. I den form hvari vokalharmonien uppträder i vår handskrift återfinnes den i Cod. Holm. 

 A 58 (Jöns Buddes bok) och spåras dessutom i textkodex af SML och af Bj. R samt i Sk. L:s 

 Stockholmskodex m. fl. fön. urkunder. 



Den behandling af a, hvarom här är fråga, har naturligtvis varit främmande för dem 

 af Cod. B 49:s dialekter, hos hvilka vi i § 84 uppvisat en allmän öfvergång af ändelsevokalen 

 a till œ; och att den varit det för än flere, är själfklart på grund af «-skrifningarna inom de 

 ordgrupper, där vokalharmonien kräfver ce. Dessa skrifningar torde — till den del de åter- 

 gifva väi'kliga språkformer: jf s. 117 f. — grunda sig på den dialekt, som karakteriserats af den 

 i föreg. § behandlade öfvergången « > œ. Ty att den sistnämnda och vokalharmoniöfver- 

 gången a > (S icke successivt inträdt i en och samma dialekt, utan tillhöra skilda dialekter, 

 hvilka i vår text afsatt hvar sitt skikt af a- och œ-skrifningar, framgår af att, såsom vi sett 

 i anf. § och här ofvan, «e-skrifningarna hos den del af de under endera ljudlagen fallande 

 orden, som jämväl falla under den andra, äro talrikare än hos den återstående delen. 



Af den statistik öfver a- och «-skrifningarnas frekyens i H och i U, som meddelades 

 i föreg. §, framgår äfven att samma på vokalharmoni tydande olikformighet i återgifvandet af 

 samnord. a visar sig inom hvardera. Huruvida den gjort det i H cod. [B 49— 1609, är en 

 fråga, på hvilken endast kan svaras, att det möjligtvis är fallet. Också H cod. 1609 företer 

 en dylik olikformighet, såsom man lätt kan finna af de statistiska uppgifterna rörande denna 

 kodex i föreg. §. Men å andra sidan är det, enligt hvad som framhölls därsammastädes, tro- 

 ligt att U cod. [B 12 — Sch.— B 49 visat genomgående œ för ändelsevokalen a. Det synes då 

 icke osannolikt, att spåren af vokalharmoni i U cod. B 49 härröra från B 49-skrifvaren, och 

 tänkbart, att de i H cod. B 49 åtminstone delvis hafva samma ursprung. Under sin sträfvan 

 att använda den för honom främmande dialekt, hvars behandling af o föreg. § utredt, 

 skulle han blandat in former hvilka han, utan att göra sig reda för motsättningen, tillegnat 

 sig ur någon annan. Uti HL:s företal (jf- § 2) finner man i sjalfva värket gopa och mœstœren. 



% 87. Samnord. a har sannolikt åtminstone i slutljudet försvagats till <e, 

 ifall det var helt och hållet obetonadt (vare sig att stafvelsen följde omedelbart 

 på tonstafvelsen i ett ord med aksent 1 eller af en mellanstafvelse skildes från 

 tonstafvelsen). 



Att utom den ljudlag, som behandlats i § 85 och äfven fordrar öfvergång till ce i sådan 

 ställning, en annan med denna begränsning gjort sig gällande inom Cod. B 49:s dialekter, synes 

 troligt på grund af a- och œ- (0-)skrifningarnas olika frekvens hos de till kategorien I hörande 

 ord med samnord. svagtonig slutvokal, i hvilka denna fullständigt saknat aksent, och de öfriga, 

 där den haft svag biton. På det förra hållet finner man, såsom exempelsamhngarna under j) 

 och k) i § 84 kunna bestyrka, 5 skrifningar med a mot 173 med œ — alltså nästan konse- 

 kvent «e-skrifningar; på det senare 119 a- och 708 ce- (0-)skrifningar — se under f) och g) 

 i samma §. Uttryckt i procent är frekvensförhållandet resp. 3: 97 och 14: 86. De hithörande 

 ord, som utgöra förled i en juxtaposition, öfverensstämma fullkomhgt med de öfriga och hafva 

 därför här sammanförts med dem; dock ej de, i hvilka nasal föregår den slutljudande vokalen 

 (bland dem finnas inga med denna obetonad). Hos ord med inljudande ändelsevokal återfinnes 

 ej förhållandet i fråga. Likväl är det hithörande materialet för ringa att medge en bestämd 



Tom. XXXIII. 



