Hälsingelagen. 125 



slutsats, att inljudet ej berörts af vår ljudlag. Man kunde ock â andra sidan vilja i den nyss § 87. 

 påpekade frekvensskillnaden se blott en tillfällighet; men häremot talar, att en analog fre- 

 kvensskillnad kan iakttagas hos orden med samnord. i uti ändeisen (§ 93). 



En försvagning af a i obetonad stafvelse till œ, ehuru icke bunden vid slutljudet, 

 spåras också i SML:s textkodex, enl. Rob. Larsson, Ant. tidskr. f. Sv. XII. 2 s. 57 ff. En 

 sådan kan ock tänkas utgöra första steget mot den i y. fornsvenskan iakttagna reduktionen 

 af hvarje obetonadt ändelse-a till ett slags e-ljud, om hvilken se Kock, Fsv. Ijudl. ss. 270, 361 

 o. Noreen, Aschw. gr. § 149 (men äfven Östergren, Arkiv XVIII s. 17 ff.). 



Inom kategorien II skönjes ingen sådan motsättning mellan ord med obetonad och 

 med svagt bitonig ändelsevokal, som vi iakttagit inom kategorien I. ^ Detta är helt naturligt 

 under förutsättning att den ljudlag, hvarom här är fråga, tillhör samma dialekt som den i 

 föreg. § behandlade vokalharmonien; den förra har i så fall inom kategorien II icke åstad- 

 kommit någon öfvergång af a till ce utöfver den, som framkallats af vokalharmonilagen. Och 

 någon annan kan den knappast tillhöra. De dialekter, som kännetecknas af en allmän öfver- 

 gång af ändelsevokalen a till œ eller af den i § 85 påvisade behandlingen däraf, hafva denna 

 ljudlag förutan erhållit œ för slutljudande obetonadt a. Att ännu llere behandlingssätt vore 

 representerade i Cod. B49:s dialekter har man intet skäl att antaga; i § 84 har framhållits, 

 att man knappast får sluta därtill af vissa a-skrifningar som kunna synas antyda något så- 

 dant, enär de troligtvis icke återspegla några värkliga språkformer. Det sistnämnda gäller 

 också om de fåtaliga skrifningar, hvilkas a strider mot den här afhandlade ljudlagen. — 

 Märkas bör, att också SML röjer inflytande af såväl denna som en vokalharmonisk differen- 

 tiering af a. 



Af ljudlagen i fråga innehåller H cod. 1609 jnga tydliga spär. U codd. B 12 och Sch. 

 hafva ej påvärkats af den, liksom säkerligen ej häller deras och U. cod. B 49:s grund- 

 handskrifter: se s. 119. Inom Cod. B 49 är däremot dess inflytande märkbart såväl i H 

 som i U. I den förra är proportionen mellan a- och œ-skrifningarna för ord där vår ljudlag 

 fordrar ce 3: 125, för öfriga ord med svagtonig slutljudande vokal 94: 526; i den senare resp. 

 2: 48 och 25: 181 — allt inom kategorien I. Det synes därför icke osannolikt, att det åtmin- 

 stone delvis är genom B 49-skrifvaren denna ljudlag gjort sig gällande i vår handskrift. Detta 

 följer ock af samhörigheten mellan densamma och vokalharmonien i Cod. B 49, såvida den 

 senare till någon del härrör från B 49-skrifvaren (jf föreg. §). 



§ 88. Samnord. a har, om det omedelbart föregicks af en hufvudtonig kort 

 stafvelse med sonanten u, assimilerats till u. Detta framgår af 



bughu as. {). 14.2 — bughu skut ns. J). 14.i. 



Helt säkert hafva vi här icke att göra med skrifningar af det s. 117 omtalade slaget, 

 med felaktigt insatt u. Härför borgar dels den upprepade förekomsten af bughu — trots att 

 exemplen på oblikformen af detta ord äro endast 5 — dels och framför allt att detsamma 



^ Prekvensförhallandet mellan a- och ce- (0-)skrifnii)gama är här för den förra ordgruppen 

 2: 32, för den senare 27: 392 (hvartdera motsvarande 6 och 94 "/o). 



N:o 2. 



