Hälsingelagen. 1 35 



{sretning:) saks<etning as. |). ind. — tvœpsœp- ivcepning ns. Kk. 19.3; as. J). 11. § 89. 



ning as. Kp. ind. (ymning:) ofningfB gs. I. 17. 



(ivighning :) Mona vigning hionce wig)iing â^. eerfwingce arfwingice ns. iE. 10 pr.; U. II.2; 



Kk. ind., 9 — kyrkiu wigning as. Kk. arwingiœ as. Ü. I6.3; aruing'r o. d. 



ind. np. Kk. 14, M. 12 pr., M. 30; œruingœ 



tvilling as. I. 8.1. gp. Kk. 14. 



tvirMiJcœ adv. ]). 15. 



Medelst bokstafven j, .som här lilott är en grafisk variant till i, återgifves samnord. 

 i någon gång i ordslut efter n: 



g) witnj 3 spk. J). 7.3. witnj as. ]>. lO.i — sJcrolc tvitnj as. ]>. 10 pr.; 



medelst ett y, hvars ljudvärde äfvenledes synes vara i, stundom efter p: 



b) fripy ds. M. 2.i. stapy ap. M. 81. 2. 

 gupy ds. H. praef. P'>'ip!J nsm. U. 25.i. 

 shupy 3 ppk. Kk. 2.2. 



c) bapyn nn. M. 14.2. 



g) bapy nm. U. 1 pr. bapy konj. ^. 3.i; U. 11 pr. 



q) {-hofpi.) riishofpy ns. U. 21. 1. 



Jf. likväl beträffande gupy, riishofpy och skupy § 94. 



Också några skrifningar, som återgifva saranord. i uti suffixen -ing- -ning- genom 

 bokstafven t<, hafva antagligen i alla Cod. B 49:s dialekter motsvarats af former med i. De 

 äro följande: aflung ns. Kk. 14; almœnnung'r ns. V. 14.2 ; almœnnungœ ds. V. 15; almmnnung 

 as. V. I6.1; gœrmmg'r ap. Kg. 5.i; walz g'nmigg'r ap. Kg. 8.2; pctnnungœ pœnungœ np. M. 14.3; 

 ap. Kk. 19 pr., V. I8.3, |). 2; fœstupcennung as. V. 10; stœmpnung as. \). ind.; hemstœmpnung 

 as. {). ind.; wcepnung as. {). ind. Dessa skrifningar stå fullkomligt enstaka i den forn- 

 svenska, ja i hela den fornnordiska litteraturen. I alla öfriga urkunder — äfven H cod. 1609 

 — uppträda samma ord undantagslöst med suffixvokalen i (e); såsom af exempelsamlingen 

 här ofvan under t) kan ses, göra de flesta vanligen sa jämväl i vår handskrift. Redan det 

 nu anförda är egnadt att göra M-skrifningarna misstänkta. Och då härtill kommer, att Cod. 

 B 49 äfven annars innehåller talrika exempel på förblandning af ändelsevokalerna (§§ 84, 90, 

 98), kan det knappt betviflas att här en sådan egt rum. Den är lätt förklarlig, om bland 

 skrifvarena funnits någon, hvars egen dialekt i större utsträckning brukat suffixformen -ing- 

 i st. r. det vanliga -ung såsom fallet är med vissa dialekter af forndanskan, i hvars min- 

 nesmärken fsv. hmunger, lepunger, attunger, fiarpunger, pripiunger etc. åtminstone alternativt 

 motsvaras af luning (t. ex. Er. Själl. L. 2: 68), lething, atting, fiatihing, thrithing etc. Sökte 

 denna skrifvare använda en annan dialekt, där fördelningen af suffixformerna -ing- och -ung- 

 var den i fornsvenskan allmänna, kunde han, om han ej behärskade den tillräckligt, komma 

 att stundom i misshugg insätta -ung- där det icke var på sin plats. 

 N:o 2. 



