Hälsingelagen. 143 



alfivr aass as. \i. 15, om såsom sannolikt synes alfm- återger en motsvarighet till Alfer- i fno. § 90. 

 ortnamn och detta utgör en lämning af de ursprunghga i-stamsgenitiverna på -Sr = got. -ais 

 (jf. Noreen, Aisl. gr.^ § 380 anm. 1). 



Emellertid har samnord. i uti infortisstafvelse äfven kvarstått som sådant inom Cod. 

 B 49:s dialekter; det bevisa — utom de exempel på i för a eller u hvarom nyss var fråga — 



— de skrifningar, som anförts i föreg. § under a) — s). Den differentiering, som sålunda egt 

 rum, är delvis inomdialektisk. Öfvergången af i till en öppnare vokal måste partiellt bero 

 på särskilda speciellare ljudlagar, som berört endast en del af orden med samnord. i uti in- 

 fortisstafvelse. Vi skola nämligen i §§ 91 — 93, där dessa ljudlagar behandlas, finna att 

 skrifningar med (e (0, e) och sådana med i {j, y) uppträda i högst olika proportion hos olika 

 grupper af de nämnda orden. Fullständigt saknas likväl icke i-skrifningar hos någon grupp 

 af desamma. Icke ens hos dem, i hvilka alla dialekter, som tillämpat någon af special- 

 ljudlagarna, måste erhållit den öppnare vokalen: se § 89 under q) och s). Ej häller är deras 

 antal här så litet, att de kunde med någon sannolikhet uppfattas som idel misslyckade kon- 

 strnktionei'. Man måste af dem sluta, att ändelsevokalen i inom B 49:s dialekter alternativt 

 bevarats utan någon inskränkning på grund af speciallagarna i fråga. 



A andra sidan företrädas äfven sådana ord, där ingen af dessa lagar i st. f. samnord. 

 i fordrar en öppnare vokal, stundom af skrifningar med <b: se här ofvan under a — c). 

 Detta förutsätter en allmän öfvergång af infortisstafvelsernas i till œ-ljud. Att denna 

 inträdt också ifall t följde på vokalen — något som kunde sättas i fråga med hänsyn till 

 behandlingen af samnord. i uti slutartikeln (§ 27) — synes den ofvannämnda skrifningen wip'r 

 takat (0: -cet) indirekt ådagalägga. En dylik allmän försvagning af i uti infortisstafvelser spåras 

 tydligt äfven i VML: jf. Siljestrand, Ordböjn. i Västml. I ss. 40 ff., 90 f., 122, 137; II s. 29 f.; 

 III SS. 100 ff., 112 f, 117. (Annorlunda Noreen, Aschw. gr. § 142 anm. 4.) Också för de 

 forndanska dialekterna väster om Öresund är den som bekant karakteristisk. 



I Cod. B 49 representerar naturligtvis detta behandlingssätt gentemot de nyss omtalade 

 en annan dialekt. 



Allmänna öfvergångar af a till œ och af u till ce, likartade med den nu konstaterade, 

 påvisas i §§ 84, 98. Om det ock är säkert, att ett parallellt genomförande af alla tre egt 

 rum, kan det likväl å andra sidan ej betviflas, att den förstnämnda icke i alla dialekter åt- 

 följts af en allmän öfvergång af i till œ. Det bevisar den olika frekvensen af ce- (0-)skrifningar 

 hos ord med samnord. a och hos sådana med samnord. i uti ändeisen. I synnerhet framträder 

 olikheten tydligt inom de ordgrupper, där någon annan öfvergång till te-ljud än den all- 

 männa i regeln ej varit möjlig. Man finner här på det förra hållet (se § 84 under a), b) 

 och h)) 257 skrifningar med œ {o) mot .560 med a — motsvarande 31 "/o och 69 V,, — men 

 på det senare (se §§ 89, 90 under a), b) och c)) endast 37 skrifningar med ce mot 713 med i 



— motsvarande 5 % och 95 " q. 



Allt tyder på att det ljud, hvartill denna allmänna öfvergång ombildat i, närmast är 

 ett «, och att den mera e-liknande vokal, som ofvan omtalades såsom representant därför, 

 har ett annat ursprung. Den ur i framgångna öppnare vokalen i de exempel, där den måste 

 grunda sig på nämnda öfvergång, återges alltid genom œ, aldrig genom e (se ofvan under a), 

 b) och c)). Och i samma riktning pekar det faktum, att inga öfvergångar af a eller u till 

 N-.o 2. 



