144 O. F. HULTMAN. 



§ 90. en öppnare vokal, och alltså ej häller de allmänna, haft till resultat ett e-ljud. Ty dessa 

 allmänna öfvergangar hafva otvifvelaktigt jämte den ifrågavarande ledt till ett fallständigt 

 sammanfall af a, i och u. Bevis härpå utgöra exemplen på förblandning af de tre vokalerna, 

 till den del de förutsätta dessa öfvergangar. 



De ordgrupper, där ändelsevokalen i bevarats endast i dialekter, för b vilka hvarje 

 öfvergång däraf till œ eller e varit främmand(5, representeras såväl i H cod. B 49 som i 

 U cod. B 49 af skrifningar med i {y) jämte sådana med œ (e); se under q) och s) i § 89 och 

 här ofvan. I H cod. 1609 är förhållandet enahanda och fördelningen af de båda slagen så 

 öfverensstämmande med den i Cod. B 49, att det är uppenbart att vår handskrift härutinnan 

 väsentligen återger God. [B 49— 1609, som alltså rönt invärkan af en dialekt med genomgående 

 bevaradt i. Mot de hithörande ^-skrifningarna i H cod. B 49 svara nämligen uti God. 1609 i 

 30 fall dylika, i 2 skrifningar med e, men mot dess ce- (e-)skrifningar i 17 fall skrifningar med 

 i och i 311 sådana med e eller ä. i .Jämväl i U cod. [B 12 — Sch.— B 49 måste hafva före- 

 kommit spår af en dialekt, som bevarat ändelsevokalen i uti alla ställningar. Af motsva- 

 righeterna i Gödd. B 12 och Sch. till de ofvannämnda i- (i/-) skrifningarna i U cod. B 49 visa 

 2 resp. 3 i och 2 resp. 1 e, medan de 46 resp. 48 motsvarigheterna till dess «- (e-) skrifningar 

 undantagslöst visa e eller œ. ^ 



Också för sådana ord, som ej kunnat beröras af någon annan öfvergång af ändelse-«' 

 till en öppnare vokal än den allmänna, visa God. B 49:s bägge hufvuddelar H och U såväl 

 skrifningar med i som sädana med «; se under a), b) och c) i § 89 och här ofvan. Men 

 hvarken i H cod. 1609 eller i U codd. B 12 och Sch. tinner man ett enda säkert exempel på 

 nämnda ljudlag, hvilket ej kunde förskrifva sig från God. B 49. Motsvarigheterna till de under 

 a), b) och c) anförda skrifningarna, såväl till dem med i som till dem med «?, förete regel- 

 bundet i, m.ed undantag endast för himärikä o. d. H. prasf., Kg. 11. i, M. 16.i; hylläst I. 17; 

 Manhälghiäs halker H. prtef och iämphristän H. prtef , hvilka alla finnas i HL:s företal eller 

 slutverser (jf § 2), samt luare 3 spk. ^. 16. i, hvars e, då ordet mycket ofta var oaksen- 

 tueradt, kan bero på de specialljudlagar §§ 91 o. 93 skola afhandla. I samklang härmed visa 

 sig felkonstruktioner med a eller u för sanmord. i, hvilka förutsätta «-former af hithörande 

 ord, både i H cod. B 49 och i U cod. B 49 (jf ofvan), men hvarken i H cod. 1609 eller i 

 U codd. B 12 och Sch. Vi måste af dessa fakta sluta, att de skrifningar i vår kodex, som 

 tyda på en allmän öfvergång af infortisstafvelsernas i till «e, härröra från B 49-skrifvaren. 



Man kunde nu vilja utan vidare draga den ytterligare slutsatsen, att den vokal, som 

 nämnda ljudlag frambragt, är det föga utpräglade, något e-liknande «-ljud, hvarom nyss varit 

 fråga. Det är nämligen nästan säkert, att B 49-skrifvaren delvis insatt de sporadiska skrif- 

 ningar med o, hvari ö-elementet i detta ljud sökt sig ett uttryck — såväl de ofvan anförda, 

 där motsvarar samnord. i, som dem, i hvilka det återger samnord. a eller u eller svara- 

 bhaktivokalen framför samnord. § (se §§ 84, 98 samt konsonantläran). Sådana skrifningar före- 



' Af H cod. B 49:s «-skrifningar sakna 2 en jämförlig motsvarighet i CoJ. 1609, af dess ce- 

 (e-)skrifningar 21. 



2 Till 6, resp. 9 af œ- (e-)skrifningaiTia i U cod. B 49 finnes i Codd. B 12 och Sch. ingen 

 jämförlig motsvarighet. 



Tom. XXXlir. 



