Rätsingetagen. 145 



komma alls ej i U codd. B 12 och Sch. — de äro öfver hufvud ytterst sällsporda i de fsv. § 90. 

 urkunderna — men i Cod. B 49 såväl i H som i U, och i den förra bl. a. uti H. prsef., hvars 

 författare B 49-skrifvaren sannolikt är. Emellertid är det möjligtvis icke i B 49-skrifvarens 

 egen dialekt ämlelsevokalen œ haft denna dragning åt 0. Af e'-skrifningarna i H cod. B 49 

 motsvaras -en i Cod. 1609 af en dylik: färsJcö dsf. Kg. 3 pr. Ett tillfälligt sammanträffande är 

 här otänkbart, och man har därför otvifvelaktigt redan i H cod. [B 49—1609 på detta ställe 

 läst f(erslc0. Men som vi sett är den allmänna öfvergången i y- œ främmande för den sist- 

 nämnda handskriftens dialekter. Ändelsevokalen i den form, som skrifningen fcersko vill åter- 

 gifva, kan på grund häraf hafva framkallats blott af en speciellare ljudlag, nämligen den i § 

 91 behandlade. Nu förefaller det lued hänsyn till dessa 0-skrifningars sällsynthet i medeltids- 

 urkunderna något egendomligt, att två särskilda dialekter, som pavärkat vår text, skulle 

 gifvit anledning till dylika — den dialekt, i hvilken nämnda ljudlag tillämpats, och B 49- 

 skrifvarens. Och å andra sidan göra vissa skäl troligt, att B 49-skrifvaren bemödat sig om 

 att använda den förra dialekten: jf §§ 85, 91, 99. Det är därför måhända rimligast, att de från 

 honom härrörande 0-skrifningarna afspegla derma och icke hans eget språk. Detta antagande 

 motsäges ej af att man någon gång — i hindrop'r nsm. V. 7 och såren asm. M. ind. — finner 

 i ett ord, som ej bör hafva fiitt försvagad ändelsevokal i den förra dialekten, enligt hvars 

 ljudlagar blott slutljudande eller af slutlj. r = samnord. a eller mediopassivmärket efterföljdt a 

 och i samt in- eller slutljudande u i svagtonig stafvelse öfvergått till en sådan (se anf §§). 

 Äfven annars hafva ju, såsom en del här ofvan och i §§ 84, 98 omtalade skrifningar ge vid handen, 

 B 49-skrifvarens försök att transponera sin egen dialekts former till denna icke alltid slagit väl ut. 



§ 91. Samnord. i har öfvergått till «.', ifall det stod i svagtonig — svagt 

 bitonig eller obetonad — stafvelse och antingen var slutljudande eller efter- 

 följdes af slutljudande, på samnord. r återgående c-ljud eller af mediopassivmärket. 



Inflytandet af en dylik ljudlag röjer sig i vår handskrift däri, att de ord, som falla 

 under densamma, långt oftare än andra representeras af skrifningar med te {o, e) för samnord. 

 i. Förhållandet framträder i synnerhet inom den ordkategori, där af öfriga i handskriften 

 påvisliga ljudlagar endast den i § 90 behandlade kunnat framkalla öfvergång af / till en öpp- 

 nare vokal. Denna kategori, som vi kunna benämna kategorien I, omfattar alla ord mod 

 samnord. i uti halfstarkt eller svagt bitonig stafvelse, föregången af en stafvelse med sonanten 

 a, i, u, y eller ce. För de hithörande orden med halfstark biton på ändelsestafvelsen finna 

 vi i Cod. B 49 490 skrifningar med /' [y) och 24 med œ — alla anförda i §§ 89, 90 under a) 

 och b). För de ord, där ändelsevokalen står inljudande i svagt Ijitonig stafvelse och icke 

 efterföljes af slutljudande, på samnord. « återgående r-ljud eller af mediopassivmärket, är 

 proportionen väsentligen den samma: 229 skrifningar med i {y) stå mot 15 med œ (e) — se 

 anf §§ under c) och f). Vända vi oss nu till orden med slutljudande ändelsevokal i svagt 

 bitonig stafvelse, möter oss ett helt annat förhållande: i- (j-, y-) skrifningarnas antal är här 

 456 och (B- {o-, e-) skrifningarnas 285; se §§ 89, 90 under g). Och med denna ordgrupp öfver- 

 ensstämma närmast de tvänne, som omfatta ord med inljudande ändelsevokal i samnord. svagt 

 bitonig stafvelse, hos hvilka vokalen efterföljes, å ena sidan af slutljudande r = samnord. 

 B, a andra sidan af mediopassivmärket. Den förra gruppen representeras — se §§ 89, 90 

 N:o 2. 19 



