146 O. F. HuLTiiAN. 



§ 91. under d) — af 26 skrifningar med i och 17 med œ; den senare — se därsammastädes under 

 e) — af 52 skrifningar med i och 19 med œ (0). — Samma motsättning återfinna vi inom de 

 ordkategorier, där de skilda i §§ 92 0. 93 påvisade ljudlagarna (jämte den i § 90 konstaterade) 

 fordra ce eller e för samnord. i. Så först och främst hos de ord, som falla under båda de 

 (af olika dialekter tillämpade) vokalharraonilagar, hvarom § 92 handlar — d. v. s. orden med 

 slutljudande ändelsevokal, föregången af en stafvelse med sonanten e, o eller 0. Vi lämna, i 

 konsekvens med hvad ofvan skett, ur räkningen dem, hos hvilka ändelsevokalen var helt och 

 hållet obetonad, äfvensom adv. och prep. fori form, som rimligtvis också är att räkna till 

 dessa (jf. Kock, Fsv. Ijudl. s. 345). Inom den ordgrupp, som då återstår, och hvilken vi 

 kunna kalla kategorien II, förekomma hos de ord, där vi enligt ljudlagen i fråga vänta i, 

 5 skrifningar med i och 9 med œ — alla anförda i §§ 89, 90 under l) — men hos de ord, där 

 vi vänta œ, 36 med i (y) och 394 med œ (e) — se därsammastädes under q). Likartadt är 

 förhållandet inom kategorien III, hvarmed vi förstå de ord, som falla under den vidare 

 begränsade af de båda i § 92 afhandlade vokalharmonilagarna, men ej under den trängre be- 

 gränsade — d. v. s. hafva inljudande ändelsevokal efter en stafvelse med sonanten c, o eller 

 — och ej häller berörts af den i § 93 omtalade ljudlagen. De motsvarande talen äro här, 

 å ena sidan 32 och 13 — se anf. §§ under k), m) och p) — å andra sidan 30 och 31 — se 

 därsammastädes under n) och o). Hvad slutligen beträffar de ord, där ändelsevokalen kunnat 

 påvärkas af den i § 93 konstaterade ljudlagen, d. v. s. de, i hvilka den befann sig i helt och 

 hållet obetonad stafvelse, så möter oss i den del däraf, som ej på samma gång erbjudit för- 

 utsättningarna för en vokalharmonisk öfvergång af i till œ eller e enligt ofvannämnda ljudlagar 



— hvilken del vi vilja benämna kategorien IV — å ena sidan 21 i- och 12 œ- (0-, e-)skrifningar 



— se anf. §§ under h) och i) — å andra sidan 57 i- och 85 œ- (e-)skrifningar — se därsamma- 

 städes under j). ^ 



En ljudlag, fullt identisk med den här behandlade, har icke blifvit iakttagen i någon 

 annan fsv. urkund eller i någon nsv. dialekt. Förmodligen har likväl östsvenskan, som låtit 

 samnord. i bortfalla där det var svagtonigt och slutljudande, dessförinnan försvagat det till ett 

 cc- eller e-ljud, jämte det den i allmänhet bibehållit detsamma i öfriga ställningar (jf Hultman, 

 Östsv. dial. §§ 1.49, 2.10). Möjligt är dessutom, att denna behandling somligstädes föregått 

 uppkomsten af den s. k. fullständiga vokalbalansen i : e («), hvilken påvisats af Kock i en 

 del fsv. handskrifter (Fsv. Ijiidl. ss. 243 ff., 817 ff.) och återfinnes i nutida dialekter i norra 

 Sverge, åtminstone i Västerbotten och Dalarna (jf Åström, Sv. landsm. VI. 6 s. 78 ff., XIII. 

 2 s. 67 ff.; Lindgren, Sv. landsm. XII. 1 s. 140 ff.; Noreen, Sv. landsm. IV. 2 u. „Älfdalsmål", 

 passim). En företeelse, som står den ifrågavarande mycket nära, är i hvarje händelse den 

 s. k. ofullständiga vokalbalansen. Enligt Kocks uppfattning (Fsv. Ijudl. ss. 255 ff., 267 ff.) 

 förutsätter denna en öfvergång af i till öppnare vokal i hvarje svagtonig öppen stafvelse 

 (icke blott i hvarje svagtonig öppen slutstafvelse). I och för sig skulle icke häller det i 



1 Det gitvcs än flero kategorier af ord med samnord. i, inom hvilka detta, bortsedt frän 

 ifrågavarande ljudlag, bör hafva i de särskilda dialekterna likformigt f)ibclifdlits eller öfvergått till en 

 öppnare vokal; men ingen af dem erbjuder möjlighet till en jämförelse mellan ord, som falla under 

 vår ljudlag, och sädana, som falla utom den. 



Tom. XXXIU. 



