HäbiinjcUujen. 147 



Cod. B 49 föreliggande materialet kräfva någon trängre formulering af regeln. Men en sådan § 91. 

 påkallas af den omisskännliga parallellismen mellan öfvergången i fråga och den öfvergång 

 « > «■, hvarom § 85 handlar och som med säkerhet egt rum blott i ordslutande stafvelser. 



Denna parallellism visar sig äfven däri, att samnord. i liksom samnord. a (se anf. §) ut- 

 vecklats till te i svagtonig stafvelse, ej blott om det var slutljudande, utan ock om det efterfölj- 

 des af slutljudande r = samnord. b eller af mediopassivmärket. Häraf måste slutas, att denna 

 behandling af i uti den förra ställningen icke sammanhänger med siipradentalernas vanliga 

 benägenhet att depalatalisera en föregående vokal. Troligtvis bör, såsom i § 85 blifvit ut- 

 veckladt i fråga ora samnord. a, öfvergångens begränsning till slutljudet, ställningen framför r 

 = samnorti. /; och ställningen framför mediopassivmärket tydas så., att det är stafvelsens 

 egenskap af slutstafvelse på urnordisk ståndpunkt som jämte dess svagtonighet utgjort den 

 egentliga betingelsen för processen. 



I så fall är det naturligtvis icke uteslutet, att inljudande i stundom blifvit œ äfven 

 utanför nyss angifna gränser. I orden hroåir, döttir, mUdir och sijstir kan det sålunda väntas 

 hafva skett; vidare i substantivformer på svagtonigt -/. utvidgade med slutartikeln. Det förra 

 bekräftas väl ej af det hithörande materialet i Cod. B 49, hvilket inskränker sig till en enda 

 skrifning — mopccr ns. U. 9 pr. — men motsäges ej häller af detsamma. Hvad åter de nämnda 

 artikulerade substantivformerna beträffar, hvilka med samma rätt som mediopassivforraerna 

 med svagtonig ändelse böra fått œ, så är i själfva värket hos dem co- (0-, e-)skrifningarnas 

 frekvens väsentligen den samma som hos de senare och hos jämförliga ord med slutljudande 

 ändelsevokal. Proportionen mellan i- och œ- (e-)skrifningarna är inom kategorien 1 hos 

 orden med slutartikel 6: 2 — se §§ 89, 90 under f) — och, såsom ofvan sades, hos dem med 

 mediopassivmärke 52: 19, hos dem med slutljudande ändelsevokal 456: 285; men hos orden 

 med inljudande ändelsevokal, som ej efterföljes af slutljudande r = samnord. ä, mediopassiv- 

 märket eller slutartikeln, 223: 13 — se anf §§ under c). Inom kategorien III — kategorien 

 II innehåller inga ord med slutartikel — äro proportionstalen för samma ordgrupper, å ena 

 sidan resp. 7: 10 — se §§ 89, 90 under p) — 13: 22 (, 0: 0), å andra sidan 8: 2 — se därsam- 

 mastädes under m); inom kategorien IV slutligen å ena sidan resp. 5: 7 — se anf. §§ under 

 i) — (0: O,) 57: 85, å andra sidan 16: 5 — se därsammastädes under h). Men har i framför 

 slutartikeln behandlats som om det varit slutljudande, har man anledning förmoda det samma 

 om a. Denna förmodan bekräftas också snarast af de hithörande skrifningarna i vår hand- 

 skrift (jf. §§ 84, 85; inom kategorien I förekomma 4 med a och 12 med «, inom kategorien 

 II 1 med ce). 



Vår ljudlag har, såsom framgår af 2-skrifningarna inom de ordgrupper där den fordrar 

 ce, varit främmande ej blott för dem af Cod. B 49:s dialekter, som genomfört den i § 

 90 behandlade allmänna öfvergången / > 05 i infortisstafvelser, utan äfven för en del af 

 de öfriga. 



Ögonskenhgen har denna ljudlag tillhört samma dialekt som den därmed konforma 

 lagen för öfvergången a > œ (§ 85). 



Såväl H cod. B 49 som U cod. B 49 har rönt invärkan af ljudlagen. I hvardera återfinnes 

 det olika frekvensförhållandet mellan i- {j-, y-) och œ {e-, e-)sknfningarna å ena sidan hos de 

 ord, som falla utanför den, och å andra sidan hos dem, i hvilka den fordrar œ. För H är detta 



N;o 2. 



