Hälshifiplagen. 149 



dels — i 5 full uf 7 — i var liaiulskriffc af dylika och stamma, med undantag af tva i företaicli § 01. 

 och en i jordabalkens slutvers (jf. § '■Å), utan tvifvel frän H cod. [B 49—1609. Men de 4 skrifningar 

 detta gäller representera uteslutande ord, där en öfvergång 2 > <e står i samklang med var ljudlag. 

 I U codd. B 12 och Sch. stå inga spår af ljudlagen att upptäcka. En växling af i 

 och e kan val iakttagas hos orden med samnord. /, men den grundar sig helt ocli hallet på 

 de i följande § omtalade ljudlagarna. Med hänsyn härtill har det all sannolikhet för sig, att 

 Codd. [B 12— Sch. -B 49, [B 12— B 49 och [Sch.— B 49 förhållit sig på samma sätt, och att de 

 i U cod. B 49 iakttagna spåren af vår ljudlag, åfvensom till en del de i H cod. B 49 kon- 

 staterade, stamma från B 49-skrifvaren. Man kan under denna förutsättning vänta, att 

 ljudlagen skall spåras tydligare i H cod. B 49, hvars text var påvärkad af densamma redan 

 förr än B 49-skrifvarens inflytande gjorde sig gällande, än i U cod. B 49. I själfva värket 

 framgår det af de ofvan meddelade statistiska uppgifterna för hvardera, att så är händelsen. 

 Det ligger ingen motsägelse däri, att en sådan invärkan utöfvats af B 49-skrifvaren, och att 

 hans dialekt, såsom i § 90 antagits, låtit infortisstafvelsernas i genomgående blifva œ. På 

 anf. st. hafva vissa omständigheter blifvit nämnda., som göra det trohgt, att han sökt 

 betjäna sig af någon annan dialekt än sin egen. Att det hufvudsakligen är just den här 

 ifrågavarande hans personliga insats i texten företräder, visar behandlingen af ändelsevokalen 

 •/ uti H. pra3f., vid hvars nedskrifvande han sannolikt ej följt något förlag (§ 2). Här möter i 

 enlighet med denna ljudlag dels firi, giwi, gupy, ilgmiiingx mannom, illgmningx mannoni, 

 liftapilsœ, œngin, dels gnte, gopœ, himmrïkœ, honunge, Lande, liftapïlsœ, nytœ, nœfsos, sampyTchœ, 

 waro (prêt, konj.), ivrangwisœ samt måhända mœstœren: i strid med densamma, frånsedt sist- 

 nämnda skrifning, endast Mmmrilcœ och iœmpTcristœn. 



§ 92. Samnord. i har i infortisstafvelse, omedelbart föregången af en 

 st a fv eise med sonanten e, o eller c, öfvergatt till en öppnare vokal, sanno- 

 likt e. Alternativt skedde detta endast om vokalen var slutljudande. 



Att en öfvergång af samnord. / efter nämnda vokaler till en öppnare vokal egt rum 

 inom Cod. B 49:s dialekter, kan slutas däraf, att handskriften vida oftare återger detsamma genom 

 (G (0, e) i denna ställning än i andra. Denna olikformighet visar sig först och främst inom den 

 ordkategori, där någon förändring af i på grund af de i §§ 91, 93 behandlade ljudlagarna ej 

 kunnat inträda: orden med ändelsevokalen (in- eller slutljudande) i halfstarkt bitonig stafvelse 

 eller inljudande i svagt bitonig utom framför slutlj. r = samnord. r och mediopassivmärket. Fre- 

 kvensförhållandet mellan de skrifningar, som återgifva samnord. i genom i (j, y) och skrifningarna 

 med œ (0, e) är här 719: 39 hos ord med a, i, u, y, œ, men 37: 22 hos sådana med e, o, \ 

 föregående stafvelse * — se §§ 89, 90 under a), b), c), f), resp. k), l), m), p). 2 Och samma olik- 

 formighet möter oss inom den kategori, där en i st. f. i uppträdande öppnare vokal kan hafva 

 framkallats äfven af den i § 91 behandlade ljudlagen, men icke af den i § 93 behandlade — 



^ De här och i det följande meddelade statistiska uppgifterna för ifrågavarande ordkategori 

 taga icke hänsyn tül adv. och prep. fori force etc. Jf. s. 146. 



2 Det är hos orden med a 266: 7, i 133: 11, u 73: 5, y 66: 3, œ 181: 13. f 4: 1, o 22: 12 

 och 11: 9. 



N:o 2. 



