150 O. F. Hu L TM AN. 



§ 92. d. v. s. de ord, i hvilka andel sevokalen statt i svagt bitonig stafvelse, antingen inljudande 

 framför slutlj. r = samnord. r eller mediopassivmärket eller ock slutljudande. Här äro de 

 motsvarande proportionstalen 534: 321 och 66: 425 — se §§ 89, 90 under d), e), g), resp. n), 

 o), q). 1 En liknande motsättning inom den kategori, som varit mottaglig för både den 

 i § 91 och den i § 93 behandlade öfvergången — orden med ändelsevokalen slutlju- 

 dande och helt obetonad — bevisar visserligen i och för sig icke mycket, då de siffror 

 det här är fråga om delvis äro alldeles för obetydliga — a ena sidan 57: 85, å andra 

 sidan 2: 7, se §§ 89, 90 under j), resp. s). Af samma skäl kan ingenting slutas däraf, att 

 någon dylik motsättning ej visar sig inom den kategori, som berörts af den i § 93 på- 

 visade ljudlagen, men icke af den i § 91 konstaterade — orden med ändelsevokalen inlju- 

 dande i obetonad stafvelse; här äro nämligen proportionstalen 21: 12 och 6: O, såsom i §§ 89, 

 90 under h), i), resp. r) kan ses. Jf. för öfrigt följande §. 



Orden med c, o, representeras ej på långt när så ofta af (s- (e-)skrifningar, ifall 

 ändelsevokalen är inljudande, som ifall den är slutljudande. Inom den första af de kategorier 

 vi nyss uppställde är frekvensförhållandet mellan i- {y-) och œ- (e-)skrifningarna i dessa full 

 resp. 32: 13 och 5: 9 ^ — se §§ 89, 90 under k), m), p) och 1) — inom den andra resp. 30: 31 

 och 86: 394 — se därsammastädes under n), o) och q). Detta tyder på att öfvergången af ?" 

 till en öppnare vokal efter e, o, i töregående stafvelse dels egt rum blott i slutljudet, dels 

 såväl i inljudet som i slutljudet. 



Vi ha i § 90 trott oss finna, att den öppnare vokal, som inom Cod. B 49:s dialekter före- 

 träder samnord. i, dels är ett mer och mindre rent œ-ljud, dels ett e-ljud, och att det sistnämnda 

 icke frambragts af de ljudlagar, hvarom §§ 90 och 91 handla. Eger detta sin riktighet, är det 

 endast de här och i följande § behandlade som kunnat gifva upphof åt detsamma. Och värkligen 

 möta vi inom de ordgrupper, som berörts af dessa ljudlagar, relativt ofta skrifningar med e 

 vid sidan af de vanliga med œ: jf. exemplen i § 90 under h)— s) och, å andra sidan, under 

 a)— g). Då vi finna e-skrifningar äfven utanför nämnda ordgrupper, beror detta sannolikt på 

 en sammanblandning af de båda vokalnyanserna. Att ej alla skrifvare tagit det så noga med 

 skillnaden dem emellan, antydes ock af att, såsom vi nedan skola se, i en del af vår kodex 

 en i tidigare handskrifter förefintlig, blott på dialektblandning beroende växling af i och e går 

 igen hufvudsakligen som en växling af i och œ. Under dylika omständigheter utgör det faktum, 

 att ej blott e-skrifningarna, utan också œ-skrifningarna genom växlande frekvens i olika ordgrupper 

 tyda hän på de ifrågavarande ljudlagarna, intet bevis för att någon af dessa frambragt ett «-ljud. 



En vokalharmonisk växling af ändelsevokalerna i och e, uppkommen genom att i 

 efter vissa vokaler i föregående stafvelse öfvergått till c, har för fornsvenskans vidkom- 

 mande först konstaterats i Kocks Tydn. af gamla sv. ord s. 15 noten och Fsv. Ijudl. s. 152 

 flf.; inom fornnorskan hade den redan tidigare iakttagits af R. v. Liliencron (Zeitschr. f. deut- 

 sches alterthum VII s. 568 flf.) m. fl. Fsv. dialekter, som låtit nämnda öfvergång inträda 

 blott efter e, o och 0, spåras, utom i den här undersökta urkunden, i VOL IV och textkod. 



1 Proportionstalet är for så vidt föregående stafvelse innehåller a 195: 89, i 167: 77, u 

 32: 10, y 6: 27, ce 134: 118, e 4: 112, o 22: 80, 40: 233. 



2 Se s. 149 not 1. 



Tora. XXXIII. 



