Hälsingelagen. 151 



af IJL. ' De dominerande dialekterna i förra delen af SML:s textkodex tyckas dels förhållit § 92 

 sig på samma sätt, dels ombildat i till e jämväl efter a och œ. Den ofvan iakttagna begräns- 

 ningen af öfvergången till slutljudet återfinnes såväl här^ som i textkod. af UL, där e är 

 långt vanligare i ordens slut än inuti dem, tydligen emedan någon dialekt visat denna vokal 

 blott i den förra ställningen. 



På Inflytande från olika dialekter beror det utan tvifvel också, att Cod. B 49 visar 

 spår såväl af en allmän öfvergång i > e efter e, o, 0, som af en till slutljudet begrän- 

 sad' sådan. 



Dessa ljudlagar hafva, såsom synes af skrifningarna med i (u) inom de ordgrupper, 

 där de samstämmigt fordra en öppnare vokal, varit främmande för en del af Cod. B 49:s dia- 

 lekter. De som tillämpat dem kunna ej vara identiska med den dialekt, i hvilken ändelse- 

 vokalen i bibehållits i alla ställningar (§ 90), och ej häller med den, som låtit den öfvergå 

 till ce enligt den ljudlag foregående § behandlat; det senare bevisas af att, enligt hvad siff- 

 rorna här ofvan gifva vid handen, skrifningar med « {0, e) förekomma vida oftare inom de 

 ordgrupper, som falla under såväl sistnämnda ljudlag som de ifrågavarande, än inom dem 

 som falla blott under dessa. Det säger sig ock själft, att den i § 90 påvisade allmänna 

 öfvergången af i till œ uti infortisstafvelser och den vokalharmoniska differentieringen i fråga 

 tilliiöra skilda dialekter. 



Hvilka af de i §§ 84 — 86 konstaterade olika behandlingarna af ändelsevokalen a äro nu 

 att hänföra till samma dialekter som vokalharmoniöfvergången i > e? Efter det som anförts 

 i §§ 90, 91 kunna här komma i fi'aga blott den allmänna öfvergången a > ce (§ 84), för så 

 vidt denna ej tillhört den dialekt, som låtit i öfvergå till cs i alla infortisstafvelser, samt 

 vokalharmoniöfvergången a > re (§ 86). Den förras samhörighet, åtminstone i någon dialekt, 

 med den vokalharmoniska behandlingen af i framgår i själfva värket af att, som nedan skall 

 visas, såväl den allmännare som den speciellare, till slutljudet begränsade arten af denna 

 kommit till synes i tidigare handskrifter af U, hvarest den samnord. ändelsevokalen a sanno- 



1 Enligt Kock, Psv. Ijudl. s. 320 f., och Noreen, Ascliw. gr. § 142 anm. 2, skulle text- 

 kodex af TJL visa e för i efter c, o, endast för sä vidt äfven vokalbalansen fordrar denna vokali- 

 .sation. Den af dem åberopade samling af exempel på e i UL:s textkodex t. o. m. kyrkobalkeii, 

 som meddelats af Kock i Psv. Ijudl. s. 155, berättigar dock knappt till en sådan slutsats. Visserligen 

 äro, om man frånser det merendels obetonade fore, alla exemplen långstafviga; men det kan vara en 

 'tillfällighet, dä de hithörande kortstafviga orden i jämbredd med de långstafviga utgöra blott ett ringa 

 fåtal. För öfrigt innehåller värkligen den undersökta delen af UL:s textkodex utom fo7'e ännu ett 

 exempel på e i ett kortstaiVigt ord, ehuru Kock synes hafva förbisett det: giore 3 spk. Kk. 2.2. 



^ Noreen uppger i Aschw. gr. § 142 anm. 5, att förra delen af S]ML:s textkodex visar ändelse- 

 vokalen e enligt vokalliarmonien (d. v. s. efter e, O, o ; alternativt äfven efter a, ce) endast där den 

 på samma gång fordras af den ofullständiga vokalbalansen (d. v. s. i öppen svagtonig stafvelse). 

 EmeUertid företrädas de ord, hos Imlka vokalharmonien fordrar e i strid med vokalbalansen, 

 enl. R. Larsson, Ant. tidskr. f. Sv. XII. 2 s. 70 f., i nämnda textparti bl. a. af Kome come (3 g.), 

 lote, orlofwe, gore; scape (2 g.), picele (2 g.). Af sidofomier med i förekommer endast piceli, 1 

 gång. Vokalharmonien i SML:s textkodex är således icke begränsad till svagtoniga stafvelser. 

 De mot densaniina stridande skrifningar, som förutsätta vokalbalans, måste liäiTöra från en annan 

 dialekt. 



