ISä o. F. HULTMAN. 



§ 92. likt genomgående representei'ades af œ (§ 84). Därsammastädes funnos helt säkert spår' 

 jämväl af det allmänna bibehållandet af i som sådant (§ 90) — den enda behandling däraf utom 

 den vokalharmoniska som kan höra ihop med de ofvannämnda behandlingarna af a. Då så- 

 lunda också den tyckes åtföljts af allmän öfvergång af a till œ, är man oförhindrad antaga, 

 att vokalharmoniöfvergången a > ce uppträdt vid sidan af vokalharmoniöfvergången « > e i 

 någon dialekt — en parallellism, som ja i sig själf är mycket sannolik. 



Den olika proportionen mellan i- {j-, ij-) och œ- {o-, e-)skrifningarna å ena sidan hos 

 ord med a, i, u, y, ce, å andra sidan hos sådana med e, o, \ föregående stafvelse, visar sig 

 i vår handskrifts bägge hufvaddelar, H och U. För H är denna proportion inom den ord- 

 kategori, där ändelsevokalen står (in- eller slutljudande) i halfstarkt bitonig stafvelse eller 

 inljudande i svagt bitonig utom framför slutlj. r = samnord. ä eller mediopassivmärket (jf. 

 ofvan), å ena sidan 540: 38, å andra sidan 23: 14 ^ ; inom den ordkategori åter, där ändelse- 

 vokalen står i svagt bitonig stafvelse, antingen inljudande framför slutlj. r = samnord. n eller 

 mediopassivmärket eller ock slutljudande, å ena sidan 383: 267, å andra sidan 56: 361. För 

 U äro de motsvarande proportionstalen 179: 1 och 14: 8 samt 151: 54 och 10: 64. Uti H visar 

 sig motsättningen endast hos ord där ändelsevokalen står i slutljudet; de ord med e, o, o, i 

 hvilka den står inljudande, representeras, så vidt de höra till den förra af de nyss nämnda ka- 

 tegorierna, af i- och œ-skrifningar i proportionen 14: 2 — härvid hafva dock lämnats ur räk- 

 ningen orden på slutlj. i + slutartikeln, hvilkas ställning till denna kategori vi i § 91 sett är 

 tvifvelaktig — och så vidt de höra till den senare kategorien, i proportionen 24: 19. Endast 

 den trängre begränsade af de båda vokalharmonilagarna tyckes alltså hafva påvärkat denna 

 del af handskriften. Däremot spåras hvardera i U. Inom den senare kategorien är här fre- 

 Ivvensförhållandet mellan i- och «-skrlfningarna hos orden med inljudande ändelsevokal 26: 7, 

 om den föregående sonanten är a, i, u, y eller œ, men 6: 12, om den är e, o eller #; hos orden 

 med slutljudande ändelsevokal åter i det senare fallet 4: 52 (i det förra 125: 47). Hvad den 

 förra kategorien angår, är det statistiska materialet alltför ofullständigt att medge någ)-a slut- 

 satser; de motsvarande talen äro här 107: 1, 11: 1 och 0: O' (samt 71: 0). 



H röjer emellertid icke blott i God. B 49 inflytande af vokalharmonien; också i Cod. 

 1609 kan detta inflytande tydligt skönjas — och äfven här blott hos ord med ändelse- 

 vokalen i slutljudet. Egentligen blott hos dem med svagt bitonig ändelse; de med halfstarkt 

 bitonig — hos hvilka i- och e-skrifningarnas proportion är 297: 1, för så vidt den föregående 

 sonanten är a, i, ti, y eller ce, ocli 11: O, för så vidt den är e, o eller ^ — hvarken bestyrka 

 eller motsäga nämnda inflytande. Hos dem med svagt bitonig ändelse äro de motsvarande 

 talen 420: 74 och 44: 308. Denna motsättning, äfvensom den i II cod. B 49 iakttagna, stammar 

 åtminstone till väsentlig del frän H cod. [B 49— 1609. Af de 32 i- och 342 œ- (e-)skrif- 

 ningar, som i H cod. B 49 företräda orden med svagt bitonig slutljudande ändelsevokal efter 

 e, o, \ föregående stafvelse, motsvaras uti God. 1609 de förra i 28 fall af i- och i 2 af 

 e-skrifningar, men de senare i 16 fall af i- och i 306 af c- («-)skrifningar. '^ Hade de vokal- 



1 Se s. 149 not 1. 



2 En del af skrifningiirna i H cod. B 49 bafvu inyen jUuilOrlig luutsvarighet, i God. 1(JÜ9. 



Tom. XXXIII. 



