H älMng elogen. 153 



harmoniska e- (ä-)skrifningarna i Cod. 1()09 blifvit insatta alldeles oberoende af dem i Cod. § 92 

 B 49, skulle det utan tvifvel skett i något så när samma utsträckning på det förra hållet 

 som på det senare. Nu äro faktiskt e-skrifningarna på det förra hållet lika sällsynta som hos 

 orden med rotvokalen a, i, u, y, œ. Det visar, att Cod. 1609:s text ej efter H cod. [B 49—1609 

 rönt något inflytande af en dialekt med vokalharmoni — eller åtminstone ej något så 

 starkt, att det kunnat framkalla den stora öfvervikt e- (ä-)skrifningarna hafva hos orden med 

 e, o, o i motsats till dem med a, i, u, y, œ. 



Också om U gäller det, att spåren af vokalharmoni icke äro någonting för Cod. B 49 

 säreget. I Codd. B 12 och Sch. representeras samnord. i efter a, i, u, y, œ regelbundet af i, 

 men efter e, o, o dels af i dels af e {m). För U cod. B 12 är frekvensförhållandet dem emellan 

 28: 12, i det fall att ändelsevokalen står i inljudet, och 2: 66, i det fall att den står i slut- 

 ljudet. För Ü cod. Sch. äro resp. tal 20: 21 och 3: 61. Vid dessa beräkningar har hänsyn 

 tagits endast till den del af texten, som eger motsvarighet i vår handskrift. Liksom denna 

 synas alltså de båda andra äldsta handskrifterna röja invärkan såväl af den allmännare, som 

 af den trängre begränsade af de båda vokalharmonilagarna. Att denna dubbla invärkan gjort 

 sig gällande redan i alla tres grundhandskrift U cod. [B 12— Sch.— B 49, är på grund häraf 

 sannolikt. En närmare jämförelse af de olika handskrifternas förhållande härutinnan bestyrker 

 att så varit händelsen. Orden med ändelsevokalen i inljudet och e, o, ï föregående stafvelse 

 representeras, såsom sagdt, i U cod. B 12 af 28 skrifningar med i och 12 med e. Af de förra 

 motsvaras nu i Cod. Sch. 18 af i-skrifningar, 10 af e-skrifningar; af de senare däremot endast 

 1 af en i-skrifning och 11 af e-skrifningar. Häraf måste slutas, att skrifningar af hvartdera 

 slaget funnits redan i U cod. [B 12 — Sch. — B 49, och att de finnas återgifna i Cod. Sch. utan 

 något betydligare tillskott af ^'-skrifningar. Men å andra sidan har U cod. [B 12— Sch. — B 49 

 för orden med ändelsevokalen i slutljudet och e, o, \ föregående stafvelse haft nästan uteslu- 

 tande skrifningar med e (œ). Cod. B 12 räknar bland- 68f'hithörande exempel 66 dylika; Cod. 

 Sch. bland 64 exempel 61 ; och af de 3 «-skrifningarna i Cod. Sch. äro 2 identiska med de 2 i 

 Cod. B 12 förekommande. Motsättningen i afseende å e-skrifningarnas frekvens mellan de båda 

 ordgrupperna torde alltså i U cod. [B 12 — Sch.— B 49 varit lika utpräglad som i U cod. Sch. 



I U cod. B 49 röjer sig vokalharmonien hufvudsakligen i ett plus af «e-skrifningar hos 

 orden med e, o, 0; men att desamma icke influtit oberoende af e-skrifningarna i Codd. B 12 

 och Sch., inses däraf, att växlingen i (y) : œ i vår kodex, så vidt den eger rum inom de 

 skilda kategorier vi ofvan uppställde och alltså beror blott på dialektblandning, mer eller 

 mindre kongruerar med den i de senare handskrifterna, i synnerhet Cod. Sch., förefintliga 

 växlingen i : e inom samma kategorier. Nästan fullständig är kongruensen inom kategorien 

 med slutljudande svagt bitonig ändelsevokal: för U cod. B 49:s 4 skrifningar med i (y) har 

 Cod. Sch. 8 med ?', 1 med e, och för de 39 skrifningar med ce i den förra, som ega en jäm- 

 förlig motsvarighet, 1 ce- och 38 e-skrifningar. Då U codd. B 12 och Sch. hvardera i regeln 

 återge den genom vokalharmoni utvecklade vokalen medelst e, men medelst œ i merce nsf. 8.1 

 (Cod. B 12 dessutom i hondœ ns. 10 pr.), och U cod. B 49 i dess ställe vanligen företer «, men 

 ibland e, är det intet tvifvel om att det förra är det ursprungligare. Och eftersom de resp. orden 

 erhållit ändelsevokalen œ\ B49-skrifvarens egen dialekt och delvis äfven i den dialekt han ville an- 

 vända (§§ 90, 91), kan man utan risk påstå, att det är han som substituerat «-skrifningar för de 

 N:o 2. 20 



