154 O. F. Hult M AN. 



§ 92. ursprungligare med e, hvilka han alltså uppfattat som likvärdiga med de förra. Jf. också § 

 27, slutet. 



§ 93. Samnord. i har, ifall stafvelsen var helt och hållet obetonad (i 

 ställning efter en icke-hufvudtonig stafvelse eller efter den hufvudtoniga 

 i ett ord med aksent 1), öfvergått till en öppnare vokal, sannolikt e. 



Endast genomförandet af en dylik ljudlag i någon af Cod. B 49:s dialekter synes kunna 

 förklara, att i handskriften obetonadt samnord. i betydligt oftare än svagt bitonigt återges 

 genom ce, e, 0. Detta är nämligen fallet hos de ord, där en stafvelse med sonanten a, i, u, y 

 eller œ föregår ändelsevokalen — såväl hos dem, i hvilka denna är inljudande, som hos dem, 

 i hvilka den är slutljudande. De förra representeras, för så vidt ändelsevokalen står i svagt 

 bitonig stafvelse, af 229 skrifningar med i iij) och 15 med œ (e), men för så vidt den står i 

 h. o. h. obetonad, af 21 med i och 12 med ce {0, e); se §§ 89, 90 under c), f), resp. h), i). 

 Ord med ändelsevokalen efterföljd af slutljudande r = samnord. r eller af mediopassivmärket 

 hafva här ej medtagits, då de i afseende å öfriga öfvergångar af i till en öppnare vokal ej 

 äro i allo likställda med hufvudmassan af ifrågavarande ord: jf. § 91; ej häller är en särskild 

 jämförelse för deras vidkommande möjlig, då några hithörande exempel med obetonad ändelse 

 icke finnas i handskriften. Af orden med slutljudande ändelsevokal företrädes den del, i hvilken 

 denna står i svagt bitonig stafvelse, af 456 i- (j-, y-) och 285 œ- (0-, e-) skrifningar, den del 

 åter, i hvilken densamma står i h. o. h. obetonad, af 57 i- och 85 ce- (e-)skrifningar ; se §§89, 

 90 under g), resp. j). 



Den genom ljudlagen frambragta vokalen var sannolikt närmast ett e. I de ord, som 

 falla under den, visar vår handskrift, såsom redan i § 92 framhållits, relativt ofta e jämte ce 

 såsom representant för samnord. i. Väl äro också här «-skrifningarna vida öfvervägande och 

 de som väsentligen åstadkomma det nyss påpekade motsatsförhållandet. Men man har an- 

 ledning förmoda, att de blott så till vida grunda sig på vår ljudlag, att deras insättande for- 

 anledts af skrifningar med ett på densamma beroende e i tidigare handskrifter. Jf. § 27, slutet, 

 samt § 92. 



Också i textkodex af SML kan man iakttaga en till obetonade stafvelser begrän- 

 sad öfvergång af -/' till e; likväl torde den åtminstone i någon af handskriftens dialekter egt 

 rum blott i det fall att stafvelsen var öppen. Jf. Rob. Larsson, Ant. tidskr. f. Sv. XII. 2 

 SS. 70 ff., 90 f. En process, till synes nära besläktad med den ifrågavarande och måhända i sig 

 innefattande densamma, är den försvagning af i uti obetonade stafvelser till en reducerad, 

 e-liknande vokal, som af Kock, Fsv. Ijudl. s. 270 f., observerats i vissa yngre fsv. urkunder. 

 (Se ang. denna ljudlag äfven Noreen, Aschw. gr. § 149). 



Att icke alla B 49:s dialekter tillämpat ljudlagen i fråga, ådagalägga de ofvan omtalade 

 i-skrifningarna af ord med obetonad ändelsestafvelse. 



Hvad orden med e, o, före ändelsestafvelsen beträffar, äro ce- (e-)skrifningarna icke 

 talrikare hos dem, som hafva denna obetonad, än hos dem, i hvilka den är svagt bitonig. 

 Men det är i det närmaste hvad man väntar under den förutsättning, att vår ljudlag tilläm- 

 pats inom de dialekter, som låtit i blifva e efter e, o, (§ 92) — en rätt sannolik förutsätt- 

 ning i betraktande af att äfven SML:s textkodex vittnar om förekomsten inom samma dialekt 



Tom. XXXUI 



