Hälsingelagen. 155 



af vokalharraoniöfvergången 2 > e och öfvergangen z > c i obetonad stafvelse (jf. Rob. § 93. 

 Larsson a. st.). Hos orden med inljudande ändelsevokal, hvilka alternativt undandragit sig 

 vokalharmonien (anf. §), borde visserligen vår ljudlag, om den tillhört en dialekt, där detta 

 skett, åstadkommit ett plus af ce- (e-)skrifningar; men på grund af det statistiska materialets 

 knapphändighet är frånvaron af ett sådant utan betydelse. 



Öfvergangen i > e i obetonad stafvelse har rimligtvis inträdt i samma dialekt som 

 öfvergangen a > re i obetonad stafvelse (§ 87). Också häraf skulle följa, att den egt rum inom 

 de dialekter, som företett vokalharmonisk öfvergång af i till e, såframt vi nämligen med rätta 

 antagit, att en sådan åtföljt vokalharmoniöfvergången a > ce (§ 92) och denna öfvergangen 

 a > « i obetonad stafvelse (först anf §). 



Det är egenthgen blott i H cod. B 49 den ofvan konstaterade motsättningen mellan or- 

 den med svagt bitonig och dem med obetonad ändelse tydligt framträder. Frekvensförhållandet 

 mellan i- (J-, y-) och m- {e-, e-)skrifningarna är här för dessa ord — vi hålla oss till den del som 

 har a, i, u, y eller œ före ändeisen ~ resp. 151: 14 och 10: 8, för så vidt ändelsevokalen är 

 slutljudande, samt resp. 331: 238 och 27: 63, för su vidt den är inljudande. För H cod. 1609 

 äro de motsvarande talen å ena sidan 137: 8 och 12: 2, å andra sidan 420: 74 och 45: 33. 

 Motsättningen är alltså äfven här for handen, men icke så utpräglad, att den ej i och för sig 

 kunde vara tillfällig. Sammanställd med den i H cod. B 49 iakttagna, kan den emellertid 

 förmodas värkligen bero på inflytande af vår ljudlag och jämte den förra förskrifva sig från 

 H cod. [B 49— 1609. Däremot hafva U codd. [B 12— Sch.— B 49, [B 12— B 49 och [Sch.— B 49 

 säkerligen icke företett några spår af en öfvergång i > e på grund af samma ljudlag, så att 

 i dessa handskrifters dialekter den vokalharmoniska öfvergangen z > e (§ 92) ej torde åtföljts 

 af någon sådan. Visserligen är en ansats till en motsättning, liknande den i H cod. B 49, 

 skönjbar i U cod. B 49: mot de ofvan anförda talen svara här å ena sidan 78: 1 och 11: 4, å 

 andra sidan 125: 47 och 30: 22. Men U codd. B 12 och Sch. visa öfverensstämmande och 

 konsekvent ? för samnord. i öfverallt där detta ej på grund af vokalharmonien företrädes af 

 e. Antagligen är det först genom B 49-skrifvaren vår ljudlag kommit att påvärka den i 

 U cod. B 49 föreliggande texten. Vi ha i § 86 trott oss finna, att den dialekt, där a blifvit 

 (B enligt vokalharmoni — hvilken dialekt synes tillämpat också ljudlagen i fråga (jf ofvan) 

 — i någon mån influerat hans språkbehandling. 



§ 94. Samnord. i har, om den föregående stafvelsens sonant utgjordes 

 af en labialiserad vokal, labialiserats till y: 



dyly 3 spk. U. 25.i. myhyn asm. Kk. 2.2; mylyt asn. .E. 4, M. 38. 



{l0s:) säkUsyr npm. M. 16. 1. {surnar:) mmpsumbry ds. J). 8 pr. 



I hvad mån också skrifningarna gupy ds. H. prœf, rüsJwfpy ns. U. 21. 1 och skupy 3 

 ppk. Kk. 2.2 återge former med ett sålunda uppkommet y, är svårt att afgöra, då deras slut- 

 bokstaf, föregången som den är af p, kan vara en beteckning för i: jf § 89. Jf. äfven det 

 sannolikt på falsk konstruktion beroende kusyr (o: husœr) 3 spi. Kg. 6.2 (s. 117). 



Utom en af Beckman, Arkiv VIII s. 170 f , samt Noreen, Aschw. gr. § 138 och Aisl. 

 gr.3 § 138 anm. 5, konstaterad assimilation af ändelsevokalen i med y har någon labiaUsering 

 däraf under inflytande af en föregående labialiserad vokal icke blifvit uppvisad i de nord. 

 N:o 2. 



