156 O. F. HULTMAN. 



94. fornurkunderna. Men i en nysvensk dialekt återfinna vi maliända vår ljudlag. Enligt Tiselius, 

 Sv. landsm. XVIII. 5 § 92, förekommer i det uppländska Fasternamålet „åtminstone stundom" 

 ett î/-ljud i st. f. ändelsevokalen ?', i det fall att föregående stafvelse innehåller labialiserad 

 vokal (ej blott y\); t. ex. myMy 'mycket', %oj3z/ 'köpt', jpoilcy 'pojke'. 



Såsom af exempelsamlingarna i §§ 89, 90 kan ses, återger emellertid Cod. B 49 oftast 

 ett af labialiserad vokal föregånget samnord. i genom i eller œ, utan någon begränsning häraf 

 till särskilda ordgrupper. Bl. a. möta där skrifningarna dyli 3 spk. H. 21 g. ex. Kk. 17 pr.; 

 U. 1.1, 25.1 (2 g.); lutUsir lotlesir npm, H. 4 g. ex. Kk. 14; sakUsir npm. Kg. 6 pr., 7; U. 25 

 pr.; myUn asm. M. 14 pr.; U. IO.2; myhit n, asn. H. 8 g. ex. Kk. 2.i; U. 6 g. ex. 4. Häraf 

 framgår utan tvifvel, att ljudlagen icke tillämpats af alla Cod. B 49:s dialekter. 



Sannolikt innebär den ifrågavarande behandlingen af i ingen inskränkning af dess 

 företrädande genom « eller e på grund af de i §§ 90 — 93 påvisade ljudlagarna. Att i genom 

 labialisering skulle undandragits en öfvergång till öppnare vokal, om förutsättningarna för 

 en sådan annars varit för handen, är lika litet troligt som att det i något fall först efter en 

 öfvergång till e eller œ blifvit y. Af de dialekter vi i §§ 90 — 92 urskilde, är det endast 

 den, hvarest ändelsevokalen i blifvit e i slutljudet efter e, o, (men ej i inljudet), och den, 

 hvarest någon öfvergång af i till en öppnare vokal alls ej förekommit, som ej erhållit e 

 eller ce för samnord. i åtminstone i något af orden dyly, saJchs-yr, nnjhyn, niyhyt, mcepsumhry. Man 

 har därför antagligen att bland dessa dialekter söka den, i hvilken vår ljudlag gjort sig gällande. 



Då y-skrifningarna förekomma både i H och i U, men hvarken H cod. 1609 eller U 

 codd. B 12 och Sch. innehålla några dylika, synes det som om B 49-skrifvaren insatt desamma 

 i texten. Detta läte möjligen förlika sig med ett antagande, att ljudlagen tillhört den i H 

 skönjbara dialekt, där slutljudande i blifvit e enligt vokalharmonilagen. Jf. §§ 86, 92 o. 93. 



Samnord. u. 



§ 95. Samnord. u kvarstår, med de inskränkningar §§ 96 — 100 redogöra 

 för, såsom u. Detta ådagalägges af ett stort antal skrifningar, hvilka i de flesta fall åter- 

 gifva M-ljudet genom bokstafven u: 



a) apulz manz gs. ^ M. I.2 — apuïkona harn salu gs. I. 15 (2 g.). 



(o: -ce h.) ns. 1 M. IS.e; U. 18. samu dsf. Kk. 21.3, M. 33, \\ 6.1; npm, n. 



fapurs gs. H. 5 g. ex. Kg. 6 pr.; U. 11.2(4 M. 12 pr., 16 pr., \\ 6.1; U. 7.i, 16 



g.); fapur d, as. M. 7.2, 13.8, M. 22; U. pr., 17 pr.; dpn. ^ iE. 4; U. 6.1 — samu- 



ind., 11 pr., 2 — fapur fapur (o: f fa- lep adv. V. 19 pr. 



pœr) ns. M. 15; U. 16 pr. — fapur Icunu as. Kg. 3 pr., M. 13.2; U. 1 pr. 



mop'r ns. U. 15 pr. — fapur syst'r ns. sapul ns. U. 10 pr.; as. M. 10 pr., V. 23. 1 



U. 1 pr. (2 g.). (2 g.); U. 10 pr. 



ficehir as. M. 16. slculu seulu 3 ppi. H. 61 g. ex. Kk. 1 pr.; 



fyughur an. U. 18. U. 7 g. ex. 1 pr. 



gamul nsf. Kk. 7. (stapa:) quœrstapu ds. Kk. 19.3 — ivint'stapu 



1 Formen analogisk; se formläran. 



Tom. XXXIII. 



