162 O. F. HULTMAN. 



§ 96. § 96. Samnord. te har i stafvelse med infortis öfvergått till o, ifall den 



föregående stafvelsens sonant var e, o eller och det själft icke efterföljdes 

 af m. Vi finna i God. B 49 skrifningarna 



j) l-o^io g, d, as.' Kk. 13.i; U. 6 g. ex. Ind.; hononnce gs. ' U. l.i; Jcononœ as.' U. 6 



pr. — fcesti hono as. ' U. 2 pr. 



1) hemolt asn. M. 29; heniolo dsn. Kp. 3. morghon giff as. ' U. ind. 



hemolap asn. I. 14 pr. mopor gs. U. I.2 — mopor fap'r ns. U. 



legJio as. Kk. 6 pr. 16 pr. 



repo Mon np. U. 2.i. solo ds. U. II.2. ^* 



m) MoMor ap. Kk. ind. 



n) n0poghcer nsm. Kk. 21.3. 



p) hemolo dsn. Kp. 3. 



Visserligen förekommer i var handskrift o äfven i andra fall än det nämnda såsom 

 representant för samnord. ändelse-rt. Men o-skrifningarnas frekvens i förhållande till de skrif 

 ningar med u (w), som handskriften därjämte innehåller, är alltför olika för orden med a, i, u, y, 

 eller œ och dem med e, o eller o i stafvelsen före ändelsevokalen, för att ej en vokalharmonisk 

 diffei-entiering af i<-ljudet måste tillerkännas någon af handskriftens dialekter. Se vi nämligen 

 bort från orden med samnord. -um, så möta på det förra hållet 485 skrifningar med u (tv) och 

 15 med o — se s. 169 — men på det senare 44 med m (tv) och 22 med o — se betr. de först- 

 nämnda § 95 under j), 1)— n). Att u framför m kvarstått oberördt af differentieringen, framgår 

 af att samma motsättning icke återfinnes hos orden med samnord. -um. Den del, som framför 

 ändeisen har en stafvelse med a, i, u, y eller <p, representeras i handskriften af 410 skrifningar 

 med u (iv) och 91 med o — se §§ 95, 97 under c), g) och i); den återstående delen, med e, o 

 eller i denna stafvelse, af 58 med u och 2 med o — se därsammastädes under k), o) och 

 q). Skrifningar med o förekomma alltså icke oftare hos de senare orden än hos de förra 

 och grunda sig påtagligen här såväl som där på den i § 97 behandlade ljudlagen. 



En på vokalharmoni beroende öfvergång af ändelsevokalen u till o spåras ej allenast, 

 såsom R. v. Liliencron (Zeitschr. f. deutsches Alterthum VII s. 568 fl'.) tidigast sett, i fornnorska 

 urkunder, utan ock i en del fornöstnordiska: se härom Kock, Tydn. af gamla sv. ord s. 16 

 noten, Fsv. Ijudl. ss. 146 ff., 171 och Arkiv V s. 79 ff.; R. Larsson, Ant. tidskr. f. Sv. XII. 2 

 s. 92 ff.; Zetterberg, Bjärköar. ljud- o. böjn. lära s. 30; samt Noreen, Aschw. gr. § 139. Begränsad 

 till ord med e, o, framför ändeisen visar sig öfvergången, utom i God. B 49, i textkodex af UL ^, 



1 Formen analogisk; se formläran. 



2 Af sfcrifvaren ändradt från solu. 



ä I den af Kock, Fsv. Ijudl. s. 149, undersökta delen af UL visar sig ändelsevokalen o 

 (fråiisedt Jcoiio honor, som äfven i urkunder med vokalbalans kunna liafva densamma) endast i lång- 

 stafviga ord. Då emellertid exemplen ej äro alltför många och, å andra sidan, bland de fsv. orden 

 med e, O, o \ rotstafvelsen de kortstafviga utgöra en mycket ringa minoritet — bland dem med e 



Tom. XXXIU. 



