Hälsingelagen. 163 



textkodex af SML ' och VGL IV (Viilhemsprästens anteckningar). I de bada sistnämnda röjer § 96. 

 sig äfven — i den sistnämnda dock endast alternativt — en sådan inskränkning af densamma, 

 att ändeisen -um kvarstått oförändrad också efter c, o, 0. 



Såväl de ofvan berörda 44 h- (w-)skrifningama af ord, som enligt viir ljudlag böra hafva 

 o, som ett antal exempel på ce (0) i stället för o i dylika ord — se § 98 under j), 1) och p) 

 — bevisa att icke alla God. B 49:s dialekter företett en växling u : o enligt denna ljudlag. 



Med största sannolikhet kan det antagas, att öfvergången u > o efter e, o, egt rum 

 inom samma dialekter som den i § 92 påvisade öfvergången i > e i denna ställning; en 

 vokalharmonisk differentiering af den ena vokalen plägar i de nord. dialekterna åtföljas af en 

 dylik behandling af den andra. Parallellismen tyckes likväl icke hafva sträckt sig så långt 

 som att u skulle i en del dialekter blifvit o endast i slutljudet. Åtminstone kan man ej af 

 o-skrifningarnas fördelning sluta till något sådant. Skrifningarna hemolt, hemolo, hemolap, 

 Uolckor, nspoghœr i H, hvilken del af handskriften visar spår blott af en till slutljudet inskränkt 

 vokalharmoniöfvergång i > c (se anf. §), vederlägga tvärtom positivt att vokalharmoniöfver- 

 gången u > o, om den inträdt jämsides med en sådan, nödvändigtvis varit underkastad samma 

 inskränkning. — Med hvilka af de olika dialekter, som loehandlingen af samnord. ändelse-« lät 

 oss urskilja (§§ 84 — 87), vi hafva att identifiera de af företeelsen i fråga kännetecknade, följer, 

 under förutsättning att vokalharmoniöfvergångarna i > e och u > o gått hand i hand, af 

 det i ^ 92 sagda. 



Spåren af vår ljudlag äro gemensamma för H cod. B 49 och U cod. B 49, men häraf 

 får icke slutas, att de härröra från B 49-skrifvaren. Ty också H cod. 1009 samt U codd. B 12 

 och Sch. röja inflytande af samma ljudlag, och det vida tydligare än Cod. B 49, genom att 

 såväl o-skrifningar af ord, där lagen fordrar u, som u- och «-skrifningar af ord, där den fordrar 

 o, hos dem äro sällsyntare. Och den öfverensstämmelse i afseende å fördelningen af «- och 

 o-skrifningarna af de senare, som förefinnes mellan de olika handskrifterna, ger otvetydigt vid 

 handen, att redan grundhandskrifterna, H cod. [B 49 — 1609 och U cod. [B 12 — Sch.— B 49, 

 innehållit, jämte skrifningar med u, stridande mot ljudlagen, sådana med ett af densamma 

 betingadt o. Af H cod. B 49:s hithörande m- (w-)skrifningar motsvaras i Cod. 1609 11 af dylika, 

 6 af skrifningar med o, men af dess o-skrifningar endast 1 af en skrifning med u och 6 af 

 sådana med 0. 2 i u codd. B 12 och Sch. åter, där man räknar 3 resp. 4 M-skrifningar och 28 

 resp. 29 o-skrifningar, äro af de förra ^ 2 gemensamma för båda handskrifterna. 



saknas sådana t. o. m. fullständigt — kan dotta naturligtvis vara on tillfälligliet. Det bevisar för 

 ingen del, att här föreligger en kombination af vokalharnioni och vokalbalans — en tanke som Kock 

 framkastar i Fsv. Ijudl. s. .320 f. och Noreen aksepterar i Aschw. gr. § 143 anm. 3. 



1 Då textkod. af SML visar dels starkare spår af vokalharmouiöfvcrgangen u > o, dels 

 svagare af vokalbalansöfvergången 11 ]> o (jf. E. Larsson, ofvan anf. st.), bor detta gifvetvis förstas sä, 

 att de båda ljudlagarna tillämpats af olika dialektor. 



2 Till en del af skrifningarna i H cod. B 49 finnes i Cod. 1609 ingen jämförlig mot- 

 svarighet. 



3 merii dsn. 10. 1; okur apn. 10. 1; dessutom i Cod. B 12 ejiw dsn. 9 pr. och i Cod. Sch. 

 f0pu ds. 10.1; repu Mon np. 2.i. 



N:o 2. 



