Hnhingrlafien. 165 



ombildning. I de fsv. dialekter, där öfvergangen af svagtonigt u tili o lüidast partiellt geiKun- § 97. 

 förts, är det annars just uti ändeisen -um som u i främsta rummet bevarats (se den nedan 

 anförda litteraturen). ' Men såsom i § 99 skall visas, framträder inom Cod. B 49 ytterst tyd- 

 ligt en utveckling af u till ce i svagtonig stafvelse, i det fall att m icke följde. Det synes då så 

 godt som säkert, att de båda företeelserna supplerat hvarandra i samma dialekt, och åtmin- 

 tone icke osannolikt, att u också där det utvecklats till œ först blifvit o. 



En regelbunden växling i fsv. af andel sevokalerna u och o, tillkommen genom att 

 samnord. u under svag aksent öfvergått till den sistnämnda; har upptäckts af Kock, sorn 

 behandlat den i Tydn. af gamla sv. ord s. 15 noten; Fsv. Ijudl. s. 172 ff., 316 ff.; Skand. 

 Archiv I s. 31 ft'. och Arkiv XI s. 335. .Jf. beträffande detta fall af vokalbalans äfven R. 

 Larsson, Ant. tidskr. f. Sv. XII. 2 s. 91 ff. o Arkiv XIII s. 59; Zetterberg, Bjärköar. ljud- o. 

 böjn. lära s. 31; Björkman, Sv. landsm. XI. 5 ss. 32 ff., 60 f.; samt Noreen, Aschw. gr. § 143. 



De talrika skrifningar med -um {-ivm) för samnord. svagtonigt - m »n, h varom of van varit 

 fråga, representera med säkerhet gentemot dem med -om andra dialekter, där u kvarstått 

 oberoende af aksentueringen. 



En i svagtoniga rotstafvelser försiggången ombildning af u till o har afhandlats i § 40. 

 'Den dialekt, som låtit svagtonigt u bli o framför m och œ i andra ställningar (jf. 

 ofvan), är utan tvifvel att identifiera med den, i hvilken vi (§ 91) konstaterat en utveckling 

 af svagtonigt i till œ; utvecklingen af ändelsevokalerna i och u har i de nord. dialekterna 

 oftast gått parallellt. Att u för att blifva o eller te ej behöft stå i slutljudet, medan 

 öfvergangen af i till te varit bunden vid denna ställning, står ej i vägen för identifieringen. 

 I flertalet — kanske alla ^ — fsv. urkunder med „ofullständig" vokalbalans i : e är den jäm- 

 sides därmed uppträdande vokalbalansen n : o „fullständig" (hvilken term dock ej utesluter 

 bevarandet af u framför särskilda konsonanter, i synnerhet m). 



1 Enligt Noi-een, Aschw. gr. § 143.2, skulle visserligen den vokalbalansöfvergång u > o, som 

 röjer sig i Sm. L:s textkodex, varit sålunda begränsad, att den hvad slutna stafvelser vidkommer inträdt 

 endast uti ändeisen -um. Lângstafviga ord visa där i denna ändelse (liksom i öppen stafvelse) dels u, 

 dels 0. För öfrigt skuUe de i sluten stafvelse städse visa u. Men de exempel Noreen här kan åberopa 

 äro blott tvänne, annur och laghthus, hvarförutom han lämnat ur akt, att äfven ett waaldogh förekom- 

 mer i urkunden. Denna ger alltså knappt tillräckligt stöd åt åsikten om en olika behandling af u i 

 -um och i andra slutna stafvelser. Sannolikt har Sm. L:s textkodex påvärkats dels af en dialekt med 

 genomgående bevaradt u, dels af en annan med fullständig vokalbalans u : o. Tillvaron af en 

 „ofullständig" vokalbalans u : O kan öfver Inifvud ej anses bevisad. Den andra urkunden, som Noreen 

 anser vittna om en sådan, Cod. AM. 51 4:o af Sm. L, innehåller följande exempel på lângstafviga 

 ord med urspr. u i sluten stafvelse: annur, laghpus, ualdugh samt aptonsang, morghon (2 ex., 

 strax efter hvarandra); dessutom en mängd skrifningar med -um (men ingen med -om). Men också i 

 öppen stafvelse visa lângstafviga ord såväl « som o, hvarför invärkan från en dialekt med genom- 

 gående bevaradt u i hvarje händelse är att antaga. Att o i de nämnda exemplen förekommer endast 

 framför n bevisar ej, att växlingen u : o där är inomdialektisk. Textkodex har aftcensaang och 

 morghin : det låter godt tänka sig, att en skrifvare, i hvars dialekt u blifvit o enligt vokalbalanslagen, 

 utbytt dem mot aptonsang, tnorghon, men i fråga om annur, laghpus och ualdugh, som mindre 

 afveko från de honom bekanta formerna, följt förlaget. 



2 Jf. not 1. 



N:o 2. 



