166 O. F. Hu LTMAN. 



§ 97. I H. prœf. återge både Cod. B 49 och Cod. 1609 ord med saninord. svagtonigt, af m 



efterföljdt m konsekvent genom skrifningar med o. Detta kan dock icke läggas till grund för 

 någon slutsats om förhållandet i H cod. [B 49 — 1609, utan bevisar blott, jämte annat, att 

 Cod. 1609 hvad företalet beträffar återgår på vår handskrift (§ 2). I den öfriga delen af H, där 

 Cod. B 49 räknar 313 skrifningar med u {w) och 74 med o, har Cod. 1609 nästan uteslutande 

 sådana med u {w). Men af de 6 o-skrifningar, som förekomma här ^, motsvaras hälften i Cod. B 49 

 af dylika, hvadan det är troligt, att grundhandskriften innehållit skrifningar såväl med u som 

 med o. De i H. prœf. förekommande torde emellertid leda sitt urspi-ung från B 49-skrifvaren 

 (anf. §). Sammanhålles nu härmed, att U cod. B 49 har att uppvisa ett antal skrifningar med 

 o, jämte mångftildt flere med u (w), oaktadt de senare väl varit enrådande i Ü cod. [B 49 — Sch. 

 — B 49, liksom de äro det i U cod. B 12 ^, så kan det knappt betviflas, att samma man insatt 

 också dessa o-skrifningar samt en del af de i H cod. B 49:s lagtext befintliga. Likväl torde 

 det icke vara sin egen dialekt han härvid lämnat ordet åt. Detta följer, under förutsättning 

 att utvecklingen i svagtonig stafvelse af u till o framfor m och af u till œ i andra ställningar 

 hört samman, af det i § 98 här nedan anförda. 



§ 98. Samnord. u har i infortisstafvelse utvecklats till ett <^e-ljud; 

 dock icke framför m och troligtvis icke häller framför 5. Åtminstone alter- 

 nativt är detta re-ljud föga utprägladt och i viss mån besläktadt med o, hvil- 

 ket haft till följd att det någon enstaka gång återgifvits genom bokstafven 0. 



Vi finna i Cod. B 49 följande skrifningar: 



a) hmce g, as. M. l.i, 3 pr.; U. ind. sTculce 3 ppi. M. 16. 1. ^ 



mughcË 3 ppi. I. 8.1. 



d) allm dsn. Kg. 6 pr., M. 5. hœstœ sv. asf. M. 10 pr.; sv. apn. M. 10 pr. 



aprce andrœ dsn. M. 11, I. 3, \). 12. (dyna:) liofpa dynœ as. U. 10 pr. 



(-hrighpu:) helbryghpm helbrughpce adj. * M. (-dcerwa:) fordœrwœp npn. Kk. 2.2 (2 g.). ^ 



13.6; U. 18. (egha:) aghce 3 ppi.« Kk. 18 pr.. Kg. 11 pr.; 

 bryggics as. Kg. 9.i. U. 17. 1; attœ 3 ppti. U. 10 pr. 



1 De äro: bondanom ds. Kk. 13. 1, bondom dp. Kg. 10, inellom prep. Kg. 2.2, noJcrom dsm. 

 Kg. 10, swornoni dsm. M. 8.2, thorfwom 1 ppi. Kk. 21.5. 



2 I U cod. Sch. förekommer, jämte M-skrifningar för öfrigt, hiononi dp. 2.i och sivornom dsm. 

 8.1. Andelsens o lîan här, äfvensom i atto 3 ppti. 10 pr., vara framkalladt af vokalbalanslagen. Cod. 

 B 49 har på motsvarande stäflen M-skrifningar. 



3 Se s. 157 not 1. 



* I dessa skrifningar kunde dock œ äfven representera samnord. a: jf. helbrypee i SML:s 

 textkod., helbrighpa i Cod. Holm. B 56 af VML och likn. former i senare urkunder. Emellertid är 

 M-formen i fsv. vanligare än a-formen och visar sig också något tidigare (i UL:s textkod.). 



5 Möjligtvis återgår ce, där det i afledningssuffiset hos I konjugationens svaga verb företräder 

 samnord. m, icke Ijudlagsenligt på detta utan på ett analogiskt a (enl. § 84). Jf. likväl laglikallupcB 

 dsn. M. 16.1. 



« Formen analogisk; se formläran. 



Tom. XXXIIl. 



