Hälsingelagen. 169 



8 pr.; apulhona barn apcelkona barn ns. M. 13.6; U. 18 (2 g.); leyee kuna ds. U. proL; krona as. § 98. 

 Kk. 17.2; legha as. Kp. ind.; Legha kuna ns. Kk. 10; mogha 3 ppi. M. 7.2; nœsta sv. gpm. JE. 

 7.i; sakUsa dsn. V. 2; sÄ-a dsn. Kg. 10; wara 3 ppti. M. 8.2, J). 8.1. 



Af i: quarstapi ds. J). 11 '; rapini ds. M. 22; sicengi ds. J3. 6 pr. (2 g.); stœmpnidagh 

 ns. V. 9; œngi dsn. J). 9 pr.; œri 3 ppi. I. 2; okluprapir dsn. ^ U. II.2. 



Samma skäl, som i § 84 föranledde antagandet, att också skrifningarna med a for samnord. 

 a till någon ringa del icke så att säga formats pä det lefvande språket utan tillkommit genom 

 konstruktion af nämnde skrifvare, göra äfven i fråga om skrifningarna med u för samnord. u ett 

 dylikt förhållande sannolikt. .Ja, äfven skrifningar med o för samnord. u kunna med hänsyn till 

 de i § 84 omtalade med o för samnord. a väntas hafva uppkommit på samma väg. Inom de 

 ordkategorier, där ingendera af de ljudlagar §§ 96, 97 af handlat fordrar o, torde t. o. m. alla 

 o-skrifningar hafva detta ursprung. Vi finna här följande: andro kost ad v. U. 8.1 ^; annor nsf 

 Kk. 7, M. 2.1; n, apn. M. 14.2, 15, I. 16; U. 2.i, 24 pr. (2 g.); brupframmo as. U. 2 pr.; fœstningœ 

 stcempno ds. U. I.4; gifpto as. 2Ë. 8.1; hœpzlo as. Kk. 21.*; hjrkio balk'rns. H. prsef.; oskifto dsn. 

 U. 25 pr. Dessa skrifningar — 15, mot 485 med u (w), anförda i § 95 under a), b), d), e), f) och 

 h) — äro för få att rättfärdiga antagandet, att jämte felkonstruktion en tredje öfvergång af m till 

 o spelat in. I nom. sing, fem., nom. ack. plur. nentr. annor, hvars upprepade fcirekomst kan 

 synas påfallande, har väl (liksom i nom. sing. mask. annor § 84) insättandet af o i st. f. ce 

 haft en speciell orsak: associationen med det vanliga ordet nokor (§ 39; jf nokcer % 42). 



Ehuru proportionen mellan u- och ce-skrifningarna är ulika inom olika ordkategorier, 

 till följd af att de senare delvis grunda sig på en specialljudlag med trängre begränsning än 

 den i början af denna § angifna — se härom § 99 — gifves det likväl ingen kategori där alla 

 «-skrifningar kunde tänkas vara blotta konstruktioner. Äfven de ord, hos hvilka samnord. u 

 var underkastadt förändring i alla dialekter, där de olika öfvergångarna « > o och u > ce 

 (§§ 96—99; jf. ock § loO) gjort sig gällande — de hithörande exemplen stå att finna under 1) 

 och p) i §§ 95, 96, 98 — äfven dessa ord representeras i vår handskrift synnerligen ofta af 

 skrifningar med u. Det är på grund häraf klart, att åtminstone i någon af Cod. B 49:s dialekter 

 den samnord. ändelsevokalen u genomgående förblifvit oförändrad. 



A andra sidan måste inom samma dialekter hafva förekommit en allmän öfvergång 

 till ce af samnord. uti infortisstafvelse stående och af m eller 5 (?) icke efterföljdt u. Alla 

 ordkategorier, som innehållit ett sådant — också de, hvilka ej kunnat genom någon speciel- 

 lare ljudlag erhålla œ för urspr. m: se här ofvan under a) och j) — företrädas nämligen i 

 handskriften alternativt af «-skrifningar. 



1 Knappast dat. sing, af ett direkt mot nsv. kvarstad svarande ord. För att finna ett säkert 

 belägg för ett sådant måste man gå ned till år 1446 (Cod. Livijn af Chr. LL); i den tidigare forn- 

 svenskans urkunder är ön-stammen qucerstapa o. d. enrådande. Cod. B 49:s quarstapi motsvaras ock 

 i Cod. 1609 af qwarstadJm. 



"^ Här har dessutom ett r oriktigt tillfogats. Om dylika felkonstruktioner se konsonantläran. 



^ Betr. uppkomsten af fsv. apru kost o. d. hafva olika förklarin,u;ai- framställts af Brate i 

 Dalal. böjn. lära s. 29 och Noreen i Aschw. gr. § 4'JO anm. 2. Med hvardera är förra leden att 

 återföra på en samnord. form med ändeisen -u. 



N:q 2. 22 



