170 O. F. HULTMAN. 



§ 98. Att saranord. ii skulle uti någon af fornsvenskans dialekter försvagats till ett œ-ljud 



i sådan utsträckning, har icke framgått af den undersökning, som hittills egnats dess urkunder. 

 Från forndanskan är däremot företeelsen välbekant; den karakteriserar samtliga dialekter 

 väster om Öresund. 



Då enligt utredningen här ofvan och i §§ 96, 99 (jY. ock § 100) Cod. B 4r9:s dialekter 

 äfven hafva att uppvisa såväl ett konsekvent bevarande af u i nämnda ställning som särskilda 

 differentieringar af detsamma i u : o och u : fP, är det gifvet, att den allmänna öfvergången 

 M > « tillhört långt ifrån alla dessa dialekter. 



Med säkerhet kan antagas, att denna öfvergång i den dialekt där den egt rum åtföljts 

 af de därmed väsentligen parallella öfvergångar a ^ re och i > (p, hvaraf vår handskrift 

 äfvenledes visar spår (§§ 84, 90). Hvad orden med samnord. i beträffar, är «-skrifningarnas 

 frekvens inom de ordkategorier, som ej varit mottagliga för någon annan öfvergång af ändelse- 

 vokalen till ce än den allmänna, väsentligen den samma som hos orden med samnord. u : på det 

 förra hållet stå 713 /- (?/-)skrifningar mot 37 rp-skrifningar, på det senare 264 u- (w-)skrifningar 

 mot 9 (K-skrifningar. Inom motsvarande kategorier af orden med samnord. a visar sig däremot 

 œ (0) långt oftare: här finna vi 560 a-skrifningar och 257 re- (0-)skrifningar. Det ådagalägger, 

 att medan den allmänna öfvergången i > « och den ifrågavarande torde uppträdt endast 

 jämte hvarandra, den allmänna öfvergången a > œ förekommit också i en del dialekter, som 

 ej haft denna. Till någon eller några af dessa dialekter är det genomgående bevarandet 

 af u att hänföra, i likhet med — och af samma skäl som — det genomgående bevarandet al 

 i, med hvilket det sannolikt hör samman (jf. s. 151 f.). 



Det ser ut som om skrifningarna med œ för samnord. ändelse-w, till den del de sam- 

 manhänga med den allmänna öfvergången u > œ, stammade från B 49-skrifvaren. Exempel på 

 ee hos ord, hvilka blott genom denna ljudlag kunnat få det, förekomma i Cod. B 49:s bägge 

 hufvuddelar H och U; däremot saknas sådana fullständigt både i H cod. 1609 och U codd. 

 B 12 och Sch. Och det samma gäller om skrifningarna med felaktigt a eller i, för så vidt de 

 återgifva dylika ord — om man frånser ett 2 g. i M. 82.i mötande hona as., som tydligtvis ej är 

 hkställigt med de öfriga utan tillkommit genom förvanskning af hona 'henne'. ' Det allmänna 

 bevarandet af u synes hafva spårats redan i tidigare handskrifter såväl af H som af U. 

 Den ordkategori, inom hvilken denna ändelsevokal måste förändrats i alla dialekter, där den 

 alls varit underkastad förändring, representeras ej blott i vår handskrift, utan ock i H cod. 

 1609 och U codd. B 12 och Sch. af skrifningar med u jämte sådana med o eller œ. Frekvens- 

 förhållandet mellan dem — om endast sådana medräknas, som äro gemensamma for de resp. 

 handskrifterna — är både i H cod. B 49 och i H cod. 1609 10: 27; men af de 10 w-skrifningarna 

 i den senare motsvaras i den förra 6 af dylika, endast 4 af skrifningar med ä. För H cod. 

 [B 49 — 1609 bevisar väl detta en liknande växling. I U cod. B 12 åter är samma frekvens- 



' Textstället, som i H cod. B 49 lyder Gang'r domb'r a li/f hœnn'r. pa skal hona i iorp 

 quikkee graiva. ay ma kona stceghlœ œll'r hcengiœ, stammar frän UL (jf. § 2). I dennas textkodex 

 återfinnes det ena kona som haiim, det andra som konce. Det senare är i ingen händelse ack. sing, 

 af konce — urspr. u uppträder aldrig i handskriften som re — utan väl snarast ett korruinperadt 

 honm 1. hanœ. 



Tom. XXXUl. 



