Häkingelagen. 171 



förhållande 3: 13, i U cod. Sch. 4: 12, och af den förras 3 w-skrifningar återfinnas 2 i den se- § 

 nare som sådana. '■ Med hänsyn härtill är det högst sannolikt, ja nästan säkert, att också 

 U.'cod. [B 12 — Sch. — B 49 företett såväl u- som o-skrifningar af orden i fråga. — Angående 

 iET-skrifningarnas provenans jf. § 90, slutet 



§ 99. Sam nord. u har i s vag to nig (o be tonad eller svagt bitonig) staf- 

 velse — dock ej framför m och troligtvis ej häller framför j — utvecklats 

 till ett «-ljud; måhända blef det likväl närmast o (jf. § 97), h va raf sedan œ 

 framgått genom ytterligare utveckling. 



Det är omöjligt att tviflä på tillvaron af en sådan ljudlag inom Cod. B 49:s dialekter, 

 om man beaktar den olikformiga frekvensen af skrifningarna med œ (ß) för samnord. u i de 

 ordkategorier, där dylika förekomma (jf föreg. §). Orden med ändelsevokalen i samnord. 

 halfstarkt bitonig stafvelse företrädas, såsom exempelsamlingarna under a) och j) i §§ 95, 98 

 utvisa, i regeln af u- (w-)skrifningar, blott alldeles undantagsvis af «e-skrifningar. De förras 

 antal uppgår till 264, de senares endast till 9. Men inom den ordkategori, där ändelsevokalen 

 befinner sig i samnord. svagtonig stafvelse — hithörande exempel finnas anförda under d), h)^ 

 1) och p) i nämnda §§ — äro de båda slagen af skrifningar nära nog jämnstarkt représente' 

 rade. Af dem med u (tv) räkna vi här 152, af dem med œ (o) 122. Vid dessa beräkningar 

 hafva ett par ordgrupper undantagits. Dels orden med m eller 5 efter ändelsevokalen, där œ 

 aldrig visar sig: se under c), g), i), k), o), q) resp. b), f), n) i § 95, samt § 98. Dels en grupp, 

 hviiken i afseende å u- och œ-skrifningarnas relativa frekvens skarpt skiljer sig från de öfriga 

 och ansluter sig till orden med samnord. halfstarkt bitonigt u. Den omfattar ön-stamssub- 

 stantiv — hufvudsakhgen kyrkliga termer — hvilka i relativt sen tid lånats från andra språk: 

 Icapu, kh-Jciu etc, MoJcku etc, Tcristnu, Jcronu etc, musu, mœssu. Dessa ord återgifvas genom 

 105 skrifningar med u och 1 med ce: se under e) och m) i §§ 95, 98. Orsaken till att de, 

 såsom häraf kan slutas, i den dialekt där ifrågavarande difl:erentieringslag tillämpats, i strid 

 med denna hafva u, är tydligen, att de inkommit i densamma ur en annan svensk dialekt för 

 sent att blifva delaktiga af utvecklingen u > ce. 



Att också den del af orden med samnord. svagtonigt u, i hviiken det var inljudande, 

 låtit det blifva ce, framgår af att den representeras af u- och «-skrifningar i närmast samma 

 proportion som vi konstaterat för ordens totalitet — af 28 u- och 17 œ-skrifningar. Se vi 

 bort från de ord, hvilka efter ändelsevokalen hafva r = samnord. r, mediopassivmärket eller 

 slutartikeln (jf nedan), reduceras dessa tal till resp. 19 och 11. 



Redan i § 97 har framhållits, att ifrågavarande utveckhng af svagtonigt u till ce, 

 hviiken påtaghgen tillhört samma dialekt som öfvergången däraf till o framför «i, limligtvis 

 börjat med en öfvergång till o i sammanhang med den sistnämnda. 



Huru som hälst är det klart, att den företeelse vi här sysselsätta oss med står i det när- 

 maste frändskapsförhållande till den i fornsvenskan vanliga vokalbalansdifferentieringen m > m : o, 

 hvars viktigaste litteratur anförts i § 97. Den förra har hittills icke blifvit påvisad i forn- 

 språket. Men vi återfinna densamma i den nutida svenskans nordligaste dialekter. I Väster- 



1 Bådas w -skrifningar finnas uppräknade s. 163 not 3. 

 N:o 2. 



