Hälsingelagen . 173 



med fe. De torde alltså (så när som på tväiine i H. prtef. befintliga: jf. § 2) vara nedäifda § 99. 

 frän H cod. [B 49 — 1609. Att denna rönt inflytande af ljudlagen bekräftas af några skrifningar 

 med felaktigt a eller i för samnord. u, som Cod. 1609 i likhet med Cod. B 49 (jf § 98) har 

 att uppvisa. De återgifva undantagslöst ord med samnord. svagtonig ändelse och hafva i vår 

 handskrift till motsvarighet — ifall någon sådan finnes ' — en liknande skrifning. Delvis är 

 det väl ändå genom B 49-skrifvareii ljudlagen gjort sig gällande i Cod. B 49 (ehuru den icke 

 torde berört hans egen dialekt: jf § 98). Den troligtvis blott från honom härrörande H. prtef. 

 (§ 2) innehåller dels fem, dels gopee sv. asf. och nœllœr 'nässlor'. Å andra sidan stannnar den 

 antydning om ljudlagen, som ofvan konstaterats i U cod. B 49, säkerligen icke frän grund- 

 handskrifterna för denna, U cod. B 12 och U cod. Sch., enär de två sistnämnda hvardera sakna 

 hvarje spår af en utveckling u > ce. 



§ 100. Samnord. m har möjligtvis i helt och hållet obetonad stafvelse — 

 kanske dock ej i det fall att m följde — blifvit o (också frånsedt den i §§ 97, 99 

 berörda ljudlagen). 



I §§ 87, 93 ha vi trott oss finna, att någon af Cod. B 49:s dialekter haft en till aksent- 

 lösa stafvelser begränsad öfvergång af a — åtminstone shitljudande a — till ce och af i till 

 e. I analogi därmed kan obetonadt u väntas därsamniastädes hafva blifvit o. Emellertid ger 

 det hithörande materialet i vår handskrift icke någon positiv antydan om en dylik ljudlag. 

 Men å andra sidan talar det icke häller emot att någon dialekt tillämpat den. Det vore i 

 så fall en af de dialekter, hos hvilka vi i §§ 86, 92, 96 konstaterat vokalharmoniöfvergångania 

 a > ce, i > e och m > o — också öfvergångarna a > œ och 2 > e i obetonad stafvelse 

 hafva i §§ 87, 93 befunnits tillhöra densamma — och spår af företeelsen hade därför kunnat 

 visa sig endast där betingelserna för vokalharmoniöfvergången ?t > o ej varit för handen. Nu 

 representeras denna del af materialet, om man ser bort från orden på urspr. -um, af 11 skrifningar 

 med u — se under h) i § 95 — och ingen med o. De ord, där vokalharmonilagarna fordra 

 o, företrätias, såsom vi sett i § 96, af u- (w-) och o-skrifningar i proportionen 44: 22. Man skulle 

 då vänta en eller annan skrifning med o jämväl hos de förra. Men att sådana saknas, kan 

 naturligtvis i betraktande af exemplens fåtalighet vara tillfälligt, hälst som i ingen händelse 

 alla dialekter med vokalharmoni torde tillämpat vår ljudlag (jf. § 93). 



Samnord. ce. 



§ 101. Samnord. œ har, med det undantag § 102 omtalar, bevarats som ce: 



frcenscemi ds. M. 38. Jcyrhiu wcericendcer np. Kk. 1.2. 



Ytterligare exempel utgöra fcepcerni ns. U. II.2; fcepcernis gs. I. 14 pr., ifall de i af- 

 seende å afledningssuffixet äro identiska med DL:s och Cod. Bur.:s fcepcerni -e, fvn. facferni, 



■ Detta är fallet med följande: Nea as. M. 6 pr.; forseaman us. V. 14.*; halwa dsn. M. 

 18; ägha 3 ppi. Kk. 5 pr., V. 1; radhini ds. M. 22; siängi ds. M. 6 pr. 



N:o 2. 



