174 O. F. HULTMAN. 



§ 101. och icke med fgutn. feprni (hvars förhållande till de förra är oklart). Hvartdera är nämligen 

 möjligt. 1 



På samma penultiii:avokalisation som skrifningarna fcepœrni fœpœmis hänvisa fœparni 

 ns. U. 16.1 och fœpurnce ds. JË. 8.i. Det senare, och sannohkt också det fi5rra, har till- 

 kommit genom felkonstruktion af en skrifvare, i hvars dialekt ordet haft œ i andra stafvelsen 

 och ändelsevokalerna a (i) och u öfvergått till ett «e-ljud. Äfven annars uppträda, såsom vi 

 sett i §§ 84, 90 och 98, till följd af näranda öfvergångar och skrifvarens sträfvan att använda 

 en däraf oberörd dialekt, dessa ändelsevokaler på ställen dit de ej höra. 1 fceparni kunde 

 likväl a också bero på uteglömmande af ett «-streck. 



Ett förkortningstecken har tydligtvis blifvit uteglömdt i fceprni ds. M. 1 pr., m0prni 

 . ns. U. 1 pr., m0prnis gs. U. 17 pr. Att det här skett oftare än annars förklaras till fyllest 

 af att abbreviationen mot vanligheten befann sig i ordets midt. 



§ 102. Samnord. ce har, om det kommit att stå i svagtonig stafvelse, öf- 

 vergått till e. Alternativt har det i detta fall, åtminstone under vissa omstän- 

 digheter, utvecklats vidare till •/. 



Det förra antydes af 



frœnzemis spiœl frœnsemis spiœl as. Kk. ind., 15 pr., 2; 



det senare af 



frœnsimces spiœl as. U. 24.i. ^ 



Beträffande öfvergången af ee till e i aksentsvag stafvelse, hvilken företeelse säkerligen 

 är samnordisk (jf. s. 21), se Kock, Fsv. Ijudl. s. 533 ff.; Brate, Ä. Vml. Ijudl. ss. 5 f., 8; R. 

 Larsson, Ant. tidskr. f. Sv. XII. 2 s. 13 iï.; Björkman, Sv. landsm. XI. 5 s. 7; Noreen, 

 Aschw. gr. § 147; Sievers, Tub. bruchst. s. 8; Wadstein, Fno. homb. Ijudl. § 3; Htegstad, 

 Gamalt trondermaal s. 79. Om utvecklingen till i se Noreen a. s. 



Jämte de nämnda exemplen innehåller Cod. B 49 ett frœnsœmi ds. M. 38. Den växling 

 œ : e, i ordets afledningssuffix sålunda uppvisar är sannolikt inomdialektisk och att åter- 

 föra på en växhng mellan semifortis och aksentlöshet; såsom själfständigt behöll frcendsœmi 

 suffixets semifortis (hvilken förutsattes af 2-omljudet), men såsom förled i juxtapositionen 

 frcendsœmis spiœl förlorade det den, ehuru väl endast dialektiskt. I ingen händelse bevisar 



' Jf. äfven de förkortade fap'rni fap'rnœ ds. M. 7 pr., 12. 1; fap'rnis ivitu ds. I. 14 pr.; 

 fœp'rni fœp'rnœ n, d, as. I. 14.i; U. 16 g. ex. 1 pr.; fœp'rnis gs. U. 17 pr. (3 g.); fcep'rnis 

 frœnd'r np. U. 7.3, 11. i; fœp'rnœs ivitu ds. U. 11. 2; mop'rni o. d. n, d, as. H. 4 g. ex. M. 1 pr.; 

 U. 11 g. ox. 1 pr.; mop'rnis gs. U. 11. 2, 17 pr. (2 g.); m0p'rnis frœnd'r mop'rnœs frœnd'r 

 np. U. 11.2 (2 g.). 



2 En afvikande uppfattning uttalar Noreen i Aschw. gr. § 172 : fsv. frœndsime skulle stâ i 

 afljudsforhâllande till fsv. frœndsœme. Detta antagande är emellertid osannolikt med hänsyn till den 

 i St. L:s textkodex förefintliga växlingen frœndzœmia : frœ,nsimio spiœl (jf. Schlytcrs glossar), hvilken 

 uppenbart är att förklara på samma sätt som växlingen frœnsœmi : frœnsemis spiœl i Cod. B 49 (se 

 här nedan). 



Tom. XXXUI. 



