176 O. F. HULTMAN. 



§ 103. swerihi swerïkœ d, as. Kg. 1 pr., 6 pr., M. 16 U. 24.i; see 3 spk. i M. 29, Kp. 2, V. 14.i; 



pr.; swerikis gs. ]). 15 (2 g.). U. 17. i. ^ 



(wcera:) se 3 spk. Kk. 21.3, V. 16 pr., 23 pr.; prœr nf. M. 8 pr. ^ 



Också i 



pre am. H. 4 g. ex. Kk. 6.3; U. 13; n, af. H. 22 g. ex. Kk. 2.2; U. l.i, 2 pr., 9 pr. 



röjer sig ett bortfall al samnord. ändelsevokal efter annan vokal; men åtminstone delvis torde 

 detta bero på en annan, yngre ljudlag: se § 104. 



Ett exempel på kontraktion af ändelsevokal med en påföljande vokal föreligger 

 möjligen i 



aldrigh adv. M. 12 pr.; U. 7.i, 12. * 



Enligt den förklaring Kock i Arkiv V s. 384 och Skand. Archiv I s. 36 ff. gifvit den 

 specifikt östnordiska förlusten af ändelsevokal vid hiatus skulle den, åtminstone hvad den 

 normala fornsvenskan beträffar, blott till en mindre del vara af Ijudlagsenlig natur: i artiku- 

 lerade former af substantiv pä lång vokal (t. ex. fsv. sion) och i sammansättningsleder, åt- 

 minstone sådana där ändelsevokalen varit i (fsv. nom. sing, landho); måhända äfven i andra 

 (t. ex. fsv. korhuder) äfvensom i uttrycket fsv. a(ff) ny. I öfriga fall däremot vore vokalen 

 aflägsnad genom analogibildning, hufvudsakhgen efter sådana ord af samma bildning, där den 

 föregåtts af samma eller en snarlik rotvokal och därför samnordiskt kontraherats med denna 

 (t. ex fsv. inf se efter ga etc, dat. pl. knœtn efter bom etc); Ijudlagsenligt skulle, menar 

 Kock, ändelsevokalen här kvarstått. Orsak till den olika behandlingen vore, att i de först- 

 nämnda fallen ändelsevokalen varit helt och hallet obetonad, i de senare däremot haft biton. 

 På väsentligen samma ståndpunkt ställer sig Noreen i Aschw. gr. §§ 153 anm. 2, 154. 



Den mångfald af olika analogibildningar hvarmed Kock nödgas operera — af hvilka 

 ingen enda måste väntas inträdt under föreliggande omständigheter — är redan den 

 föga förtroendeväckande. En och annan af dessa analogi bildningar har man t. o. m. svårt att 

 tro på; så — också om den Ijudlagsenliga enstafvigheten af 1. 3 plnr. près, gam ga o. 

 likn. tages till hjälp — den som skulle med de relativt fåtaliga 2 plur. pres.-formerna sen, ten 

 etc. som mönster frambragt de vida talrikare fsv. fan, gaan, nsv. dön, tron etc. De psykolo- 

 giska ombildningstendenserna i språket äro enligt sin natur under lika förutsättningar de 



mindre sannolikt, att skrifningen seet återger en tvästafvig form. Vokalens kvalitet bevisar, att 

 formen i fråga närmast utgått från ett analogiskt seit och icke Ijudlagsenligt fortsätter samnord. set. 

 Jf. § 12. 



^ Kunde äfven tänkas föreställa tvåstafvigt see. 



^ Vokalisationen i se see förbjuder att omedelbart likställa det med samnord. se. 1 Cod. 

 B 49 skulle säkerligen dettas Ijudlagsenliga fortsättning — ej blott den starktoniga utan ock i regeln 

 den svagtoniga — representeras af ett *s(e: jf. §§ 12, 77, 90. 



3 Se s. 19. 



* Jf. s. 96 not 1. En sådan kontraktion i aldrigh förutsätter, att Imfvndaksenten hvilar på 

 slutstafvelsen. Jf. emellertid g 104. 



Tom. XXXIIl. 



