Hälsingelagen. 177 



samma. Sa mycket egendomligare förefaller det dä, att östnordiskan skulle i sådan omfatt- § 103. 

 ning bortanalogiserat sina hiatusbildande ändelsevokaler: i västnordi.skan visar sig som bekant 

 ej ett spår af någonting motsvarande. 



Det ser ut som hade Kock själf redan vid nedskrifvandet af uppsatsen i Skand. 

 Archiv hyst ett litet tvifvel om tillräckligheten i alla dessa fall af den analogiska förklarings- 

 principen. Han medger där s. 45 i fråga om fsv. gen. sing, hy, att en dialektisk kontrak- 

 tion „kanske icke vore omöjlig". Och s. 48 f. till och med, att möjligen också i allmänhet en 

 med levis försedd ändelsevokal bortfallit omedelbart efter en annan vokal — i hvilken ställning 

 den skulle haft „ett svagt uttal" — om mycket nära stående enstafviga former funnits, 

 hvilkas analogiinflytande kunnat bidraga till dess aflägsnande; ibland skulle det skett 

 också utan en dylik medvärkan. 



Från denna teori — mot hvilken måste invändas, att en sådan samvärkan mel- 

 lan ljudlag och analogiinflytaude saknar otvetydiga exempel och knappast ens låter tänka 

 sig — är steget icke långt till antagandet, att Ijudlagsenligt hvarje svagtonig vokal i 

 ställning omedelbart efter en annan, starkare betonad bortfallit. Hvad som afhållit Kock 

 från att taga ut detta steg är väl blott hänsynen till vissa ord, som aldrig eller nästan 

 aldrig visa annat än okontraherade former: fsv. *knoe (> nsv. hioge), adjektiven fsv. moin, 

 troin, starka pret.-particip (t. ex. fsv. hoin) samt près.- och pret.-konjunktiver (t. ex. fsv. 

 fai, doe). 



Numera kan det emellertid i ingen händelse betviflas, att dessa former äro på ett 

 eller annat sätt analogiska, och äfven Kock lär väl ej kunna annat än medgifva det. Det är 

 nämligen honom vi hafva att tacka för insikten, att det nordiska fornspråket Ijud- 

 lagsenligt hade aksent 1 vid hiatus. Denna viktiga sats leder han i Arkiv XIV s. 

 213 ff. i bevis på ett sätt som ej lämnar rum för något tvifvel. Af densamma följer, då ju 

 utan gensägelse fsv. don, landbo o. likn. äro strängt Ijudlagsenliga, att fsv. *hnoe, moin, troin, 

 hoin etc, fai etc, doe etc. icke äro det. Vid fullkomligt ostörd ljudutveckling tillkom dem 

 aksent 1, alltså ingen biton på ändelsevokalen, och hksom de förra borde de förlorat denna. 

 Att ändelsevokalen icke förty finnes där, kan blott så förklaras, att den återinförts eller 

 upprätthållits genom inflytande från de ord med samma ändelse, som ej föUo under kontrak- 

 tionslagen, eller ock så, att orden i fråga redan före dennas tillämpning antagit aksent 2 i 

 anslutning till den stora massan af tvåstafviga ord. Och det samma gäller klarligen om 

 samtliga former med en af vokal omedelbart föregången ändelsevokal, så vidt de tillhöra en 

 dialekt, som äfven företer former där en dylik gått förlorad. Dessa senare representera här 

 städse den Ijudlagsenliga behandhngen. En oafvislig konsekvens af Kocks aksentregel är 

 sålundaj att hvarje svagtonig vokal, som omedelbart föregicks af en annan, starkare betonad 

 vokal, bortfallit, såvida ej analogiska inflytelser gjort sig gällande. Någon annan, vidare 

 formulering af regeln tör själfva kontraktionen än Kocks alternativa, enligt hvilken blott 

 o betonad hiatusbildande vokal varit underkastad denna, påkahar den naturligtvis icke. 



Att en obetonad vokal äfven om den föregick en annan, starkare betonad, bortfallit 

 i fornsvenskan, har Noreen påvisat i Asciiw. gr. § 154 II. 



En mängd skrifningar i God. B 49 ådagalägga, att inom dess dialekter äfven förekomma 

 former med bevarad eller återställd hiatusbildande ändelsevokal. De äro följande: hleœ hlea 



N:o 2. 23 



