178 O. F. HULTMAN. 



§ 103. (o: blece) as. M. 6 pr.; U. 6 pr.; houm dp. U. 10 pr.; boce inf. Kk. 2.2 (2 g.); 3 ppi. !>. l.i; wp 

 boœ inf. Kk. 2.2; wœl hoin npn. Kk. 2.2; landboce ns. H. 4 g. ex. I. 10 pr.; d, as. H. 6 g. ex. 

 Kg. 2.4; brocer n, ap. H. 6 g. ex. V. ind.; broum dp. V. ind.; iorpbrocer ap. V. 18 pr.; bijœr gs. 

 U. 2.1 (2 g.); bijm gp. H. 4 [5] g. ex. Kp. 7; ap. Kg. 11. i; bijum dp. U. II.2 (2 g.); bool btjcer 

 np. U. 12; bijcemannce gp. V. 14.2; d0<B inf. M. 13.4; 3 ppi. U. 17 pi.; /ae 3 spk. H. 6 g. ex. 

 Kk. 19.5; husfrucB ns. jE. 4; niu num. U. lO.i; nt/tt nyce dsn. Kk. l.i, V. 15; nijce apf. V. ind.; 

 forseaman (0: forseœman) ns. V. 14.4; sioar np. V. 14.i; tiu num. U. lO.i; im manna epœ tiu 

 mannœ epœ ds. U. lO.i, 25.i; im mannœ ep as. U. IO.2; troce inf. Kk. 1 pr. (2 g.); sem 3 ppk. 

 U. 11 pr.; pi-ecer nf. U. 7.i, 2. ^ Jämför man nu exemplen med ändelsevokal och exemplen utan, 

 skall man finna, att pi-oportioneii dem emellan är mycket olika för olika ordgrupper, tydligen 

 till följd af att i de skilda dialekterna vissa former haft sin l.judlagsenliga kontraherade gestalt, 

 men andra visat en analogisk ändelsevokal. Så saknas hiatusbildande ändelsevokal oftast i 

 genitiver som utgöra förled i en juxtaposition — naturligt nog, då de lätt isolerades från sub- 

 stantivflexionen. Med ändelsevokal uppträda vanhgen inlinitiver samt substanti viska böjnings- 

 former (utom i nyssnämnda fall); undantagslöst är det händelsen med räkneorden niu, tiu. Det 

 är tydligt, att under alla omständigheter analogibildning gjort sig gällande i mycket stor ut- 

 sträckning. Vi hafva fördenskull ingen anledning att för de i handskriften förekommande 

 exemplen på hiatus söka någon annan förklaring — ingen anledning att med hänsyn till dem 

 frånkänna någon af Cod. B49:s dialekter kontraktionslagen. 

 Om bortfall af obetonad rotvokal vid hiatus se § 82. 



§ 104. Hvarje samnord. vokal har genom synkope bortfallit, om den kom- 

 mit att stå i en obetonad stafvelse mellan två stafvelser, af hvilka den ena 

 likaledes var obetonad, den andra hade starkare aksent. Likvida eller konso- 

 nantiskt i, som genom synkopen kommit i stafvelseslut har, såvida konsonant 

 föregick, sonanterats och behandlats som om det af gammalt varit sonantiskt. 

 Ljudlagens värksamhet inom Cod. B 49:s dialekter ådagalägga 



antighice o. d. konj. H. 4 g. ex. Kk. 12 pr. hind'rdax gicef ds. U. 10 pr. 



igœrning:) ilgœrningx mannom illgœningx man- mun 3 ppi. I. 17 {m. alla . . . fa); U. prol. (m. 

 yiom dp. H. praef. (2 g.). ^ skiliœs). 



^ I byœ as. V. 18 pr. har ändeisen analogiskt tillagts on form, som pà samnord. stånd- 

 punkt saknade sådan (jf. fvn. bê). Fsv. tlund ■ — i handskriften företrädt af tiund as. H. 4 g. 

 ex. Kk. ind., akur tiund ns. Kk. 7, Koorn tiund ns. Kk. 7, Quil tiund as. Kk. 7 — hade utan 

 tvifvel ursprungligen semifortis, i likhet med nlundi och tiundi (se om dem Kock, Alt- u. neuschw. 

 Accent, s. 162). Att de senare orden ännu vid tiden för hiatuskontraktionen betonades så i Cod. 

 B 49:s dialekter, antyda indirekt de i densamma förekommande niu, tiu, hvilka väl hufvudsak- 

 ligen ha associationen med resp. ordinaltal att tacka för ändelsevokalens bevarande (jf. fsv. otto 

 '8' : ottonde). 



2 Jf. det i fsv. (bl. a. i Cod. B 49 : se här nedan) äf ven förekommande ilgcerningis 7nan. Att 

 ilgœrningx mannom illgœningx mannom innehölle en med ändeisen -s bildad genitiv af gärning 

 synes otroligt, då de feminina vokalstammarna annars aldi'ig i vår handskrift eller i andra före 1400- 

 talet tillkomna visa denna genitivtyp (jf. Noreen, Ascliw. gr. §g 399. 2 b, 408. 2). Föga sannolikare 



Tom. XXXIII. 



