Hälsingelagen. 179 



{-stwi:) gupsiuilagh as. Kk. ll.i — gupsiwi cei o. å. adv. H. 96 g. ex. Prsef.; U. 34 g. ex. § 104. 



lagh spiml as. U. 24.i. Prol. ^ 



seul 3 ppi. U. 7.1 {par s. XII weerce). celVr o. d. konj. H. 332 [334] g. ex. Kk. 1 pr.; 

 (wtera:) air 3 ppi. M. 20 {re. witni till) '; war 3 U. 72 [73] g. ex. Prol. ^ 



ppti. I. 7 {tv. a pingi gifvir o: gifnir). 



Åtminstone partiellt måste äfven 



pre am. H. 4 g. ex. Kk. 6.3; U. 13; n, af. H. 22 g. ex. Kk. 2.2; U. l.t, 2 pr., 9 pr. 



grunda sig på samma ljudlag. Ordet utgör pä alla de (30) ställen i vår handskrift, där det 

 uppträder under formen pre, attribut till ett omedelbart påföljande substantiv *, men står de 

 två gånger det visar ändelsevokal — i satserna ceru ok precer gifpt'r 'äro ock giftena tre' U. 

 7.1 och ceru pe precer U. 7.2 — predikativt. Denna kongruens kan icke vara tillfällig. ^ Ej 



är det att juxtapositionernas grerningx, för hvilket äfven andra fsv. belägg finnas, skulle höra till 

 ett för öfrigt icke öster om Kölen anträffadt inaskuiint substantiv, identiskt med fvn. gerningr (jf. 

 Noreen a. a. § 399 anm. 4). 



1 Förekommer i antitesen «r ivitni till . . . ceru cey untni till . . . Cod. 1609 har på hvart- 

 dera stället äru. Alltså knappast singularcn afsedd. 



^ Ordet är på aUa dessa stäUen proklitiskt (men ej på en del andra, hvarom se längre fram). 

 Betr. dess samnordiska grundform och utveckling i öfrigt se § 78. 



ä Öfverallt proklitiskt. Att handskriften det oaktadt icke visar någon r-lös form af det på 

 samnord. cBllaR återgående ordet — all U. 7.i är uppenbart felaktigt — motsäger att œll'r o. d. 

 återgåfve en form, där den ursprungliga ändelsevokalen vore bevarad: jf. konsonantläran, under sam- 

 nord. R. 



* Dessa fall äro: p. synncedaghce p. suncedagha Kk. 6.3, 15.i; p. lewce. hrop Kk. 9; p. 

 dagha M. 35; p. luti U. 13; p. marl'r o. d. Kk. 2.2, 9, 13 pr., 15.i (2 g.), 21.2,*, M. I.3, IS.s, 

 M. 36, ]). 2, 3.1, 11, 13 pr.; U. l.i, 2 pr., 9 pr.; p. siœlu mressur Kk. 8; p. alnce Kk. 9; p. bot 

 marJc'r p. bot m**r Kg. 7 (2 g.), 8; p. affrœhtcer V. 3; p. dyssirer V. 15; p. gen fastœr \>. 8 pr. 



5 Den kan det så mycket mindre, som ett dylikt förhållande mer eller mindre tydligt fram- 

 skymtar också i andra fsv. urkunder, att döma efter de i Schlyters glossarier citerade textställena 

 1 Upplandslagens textkodex (hvars ärfdabalk dessutom fullständigt undersökts) förekommer sålunda 

 pre blott framför ett däraf bestämdt substantiv: p. loti M. 13; p. marJcœr o. d. Kk. I.2 (2 g.), 3 (3 g.), 

 M. 1.1, 2 pr. (2 g.). 9 pr.; p. ncetcer Kk. 12.i (2 g.); i annan ställning alltid prece precer : ceru oh 

 preœr giptur 'äro ock giftena tre' M. 7.i; ceru par precer. rei . . . M. I.2; markcer prece m" prece m** 

 precer M. 28.i (3 g.); sia .v. .tcendœr. twa. cellr precer. pcet . . . M. 30.4. Äldre Västgötalagen 

 följer merendels samma regel för bruket af den ändelselösa och den tvåstafviga formen: pre lote prer 

 letce (ack.) Kk. 17 pr.. C, {)1.; prer marker o. d. Kk. 3, 5, 7.i, Md. I.3, men prear œrv piufs vi- 

 tuhsor j). 4.1; 0ra prea VS. 5; prear cellcer prim flerra o. d. FS. 2 pr., 3, FB. 8. Undantag 

 göra likväl å ena sidan prear markcer prcea m^ S. 4.2, G. 2 pr.; prea vinter I. 6 pr., å andra sidan 

 hcetcc prer ok ceru tvär Md. I.3 {prer mcerkar föregår!) och prer ceru piufs vitur J). 4.2 — I 

 Östgötalagen, Dalalagen och Västmannalagen (för hvilka senare Brates och Süjestrands mo- 

 nografier anlitats) är prea prear {preia pria) det vanliga; då de likväl undantagsvis hafva pre, är 

 det framför substantiv. Så ÖGL pre markcer K. 13 pr., VaJ). 35; pre era K. 13 pr.; DL pre 

 markir 6 g. ex. M. 17 pr.; samt VML pre m^rc Bg. 5.i. Yngre Västgötalagen slutligen, som i 

 alla ställningar använder pre, visar likväl en gång den tvåstafviga formen i precer ceru piufs 

 vitur \). 29. 



N:o 2. 



