180 O. F. HULTMAN. 



§ 104, häller låter ett till den attributiva ställningen begränsadt bortfall af ändelsevokalen härleda 

 sig ur den kontrakt! onslag föreg. § athandlat. Det måste påtagligen förklaras så, att efter 

 kontraktionens upphörande en analogisk aek. mask. prea, nom. ack. fem. prêa{R) diffe- 

 rentierats genom ljudlagen i fråga, till följd af att detta räkneord i attributiv funktion var 

 proklitiskt. Växlingen mellan attributivt pre och predikativt precer bestyrker således det re- 

 sultat vi i § 73, på tal om Cod. B 49:s fira etc, kommo till i afseende å den äldre betoningen 

 af en del räkneord i svenskan. ' 



På vår ljudlag hänvisa äfven 



^ïJi o. d. adv. H. 91 g. ex. Prœf; U. 23 g. ex. 1 pr. — aldrigh adv. M. 12 pr.; U. 



7.1, 12 — nœy interj. Kg. 11 pr., M. l.i, 



ehuru de ohka orden i det satssammanhang, hvari de här förekomma, icke varit underkastade 

 densamma, utan torde sakna ändelsevokalen närmast på grund af utjämning med den form 

 utan dylik som de, resp. deras senare juxtapositionsled, enligt ljudlagen erhållit i proklitisk för- 

 bindelse med ett annat ord. ^ 



Den synkoperingslag, hvarom här är fråga, behandlas af Kock i Sv. språkhist. s. 54 ff. 

 och af Noreen i Aschw. gr. § 156. 



I talrika exempel uti Cod. B 49 förekommer emellertid en bevarad ändelsevokal, hvilken 

 med lika rätt som den bortfallna i de först anförda exemplen kan förmodas hafva vid tiden 

 för synkoperingen stått i obetonad stafvelse mellan en annan obetonad och en med star- 

 kare aksent. Bland dessa exempel — juxtapositioner, h vilkas förled utgöres af en samman- 

 sättning med någondera leden två- eller flerstafvig, äfvensom två- eller flerstafviga ord i pro- 

 klitisk ställning — märkas bl. a. illgicerningis manni ds. Kk. 21.3 ^, hindrœdagx giff as. M. 

 4 samt en mängd proklitiska sTculu o. d. 3 ppi. (t. ex. Kk. 1 pr.; U. 1 pr.), eeru o. d. 3 ppi. 

 (t. ex. H. pra?f.; U. 1 pr.) och warœ 3 ppti. {M. l.i). Utsikterna för ett analogiskt återstäl- 

 lande af den synkoperade ändelsevokalen voro dock naturligtvis i dylika fall synnerligen stora, 

 hvarförutom det i fråga om de proklitiska formerna är möjligt, att skriftspråket icke annat än 

 undantagsvis återgifvit dem strängt fonetiskt, utan ersatt dem genom motsvarande betonade 



1 Samma proklis och synkope som i fornsvenskan är det helt säkert som i formiorskan gifvit 

 upphof ät en ack. mask. pré (af Noreen, Aisl. gr.^ § 106. i, identifierad med got. prins). Att vår 

 synkoperingslag egt giltighet i åtminstone en del af dess dialekter, antyda de af Hœgstad, Gamalt 

 trondermaal s. 94 f., citerade exemplen (så äfven Noreen, a. a. § 152 anm. 1). 



2 I nära förbindelse med ett följande ord har väl det till grund för aldrigh liggande aldri 

 eei^i (s. 96 not 1), som annars torde haft tonvikt på cei^i, aksentuerats så, att detta var obetonadt 

 och till en början proklitiskt. Sedermera, efter att ha blifvit œi^ på grund af ljudlagen i fråga, har 

 det enklitiskt anslutit sig till aldri (alltså t. ex. aldri | cei^ mœi/i > aldri cei^ \ mœiR liksom orniR \ 

 inn langi > ormR inn | larBgi) samt utvecklats tiU ij (§ 76), hvarefter det sammansmält med det 

 förra till ett aldrig (§ 82). Genom utjämning på olika tider kan det fristående aldri éigi hafva om- 

 bildats tiU aldri éi^ O fsv. aldrégh) och aldri % O fsv. aldrigh). Också association med nega- 

 tionspartikeln utanför förbindelsen aldri eei^ aldri ig har naturligtvis kunnat medvärka. Med afseende 

 å utvecklingen af det från samnord. mei ceigi utgångna nœy jf. §§ 78, 82. 



•■ Betr. uppkomsten af- dylika bildningar se Kock, Sv. språkliist. s. 105 f. 



Tom. XXXUI. 



