Hälsingelagen. • 181 



form. Något bevis för att vår synkoperingslag ej tillämpats af alla Cod. B 49:s dialekter af- § 104. 

 gifva dessa skrifningar i betraktande häraf icke. 



Att vår handskrift innehåller spår af samma ljudlags invärkan på rotvokaler hafva vi 

 funnit i § 83. 



§ 105. Samnord. svagtonig vokal har sannolikt i slutljud efter konsonan- 

 tiskt i bortfallit, åtminstone om «'-ljudet följde på guttural konsonant: 



aruingi np. Kk. 14. Sighi 3 ppi. J). 6 pr. 



Liggi liggi inf U. 22 pr.; 3 ppi. V. 17 pr. JEnhi ns. U. 2 pr. 



I Cod. B 49 förekomma jämsides mcerki och mcerkue 'märke', cengi och œngiœ 'äng', 

 liggi och liggice 'ligge', lœggi och Imggiœ 'lägge' samt lœngi och lœngiœ 'länge' (se ss. 130 — 132 

 och 187, 188). I och för sig vore det därför icke otänkbart, att de anförda skrifningarna upp- 

 kommit genom felkonstruktion af någon skrifvare, hvars egen dialekt haft iœ såväl i nom. 

 plur. aruingiœ, inf. liggiœ etc. (jf § 84) som i mcerhier,, œngiœ etc., och hvilken velat använda 

 en annan — den från hvilken tnœrki, œngi etc. härröra (så synes i hvarje händelse affroläs 

 inf. V. 16.1 böra förklaras). Men nu äro i den äldsta forndanskans urkunder skrifningar af 

 samma slag som de ifrågavarande ytterst vanliga, utan att man tyckes ha någon anledning 

 att betvifla deras enhghet med värkliga (dialektala) språkformer. Man finner där t. ex. subst. 

 eU 'eka' Er. Sj. L. 3: 62, hjrhi kirU ib. 2: 9, Jy. L. Pra^f., œnlci Vald. Sj. L. 1: 13, Jy. L. 1: 36; 

 inf. hyggi Jy. L. 1: 51, lœggi leggi Er. Sj. L. 3: 21, Jy. L. 1: 47, sohi Er. Sj. L. 3: 42; räkne- 

 orden hœggi Jy. L. 1: 18, thrikU ib. 1: 47, tviggi Er. Sj. L. 1: 2, Vald. Sj. L. 2: 15; också ef- 

 ter andra konsonanter än gutturaler möter i för ia : bryni 'brynja' Jy. L. 3: 3, dyli 'dölja' Er. 

 Sj. L. 3: 20, lyli 'lilja' Harpestr. 73 och skili 'skilja' Jy. L. 2: 53. Då sålunda bortfall af slut- 

 ljudande svagtonig ändelsevokal efter konsonantiskt i värkligen torde förekommit på önord. 

 botten, kan det ej anses för djärft att af skrifningarna i Cod. B 49 sluta till ett dylikt. 



Talrika exempel på kvarstående slutvokal efter konsonantiskt i — såväl postgut- 

 turalt som annat — kunna anföras ur Cod. B 49, bl. a. arwingiœ as. U. 16.3 ; liggia liggice ini. 

 H. 4 g. ex. Kk. 12 pr.; 3 ppi. M. 27, V. 18 pr. (2 g.); saman liggiœ inf. I. 13 pr.; Sighia o. d. 

 inf H. 4 g. ex. Kk. 8; U. 1.4, lO.i; 3 ppi. H. 13 g. ex. Kk. 2.i; U. 8 pr., U.i; afsighiœ inf. 

 I. 11 pr.; til sighiœ till sighiœ inf. H. 4 g. ex. Kk. 6.3. Om ock en del af formerna med än- 

 delsevokal kunde till följd af analogibildning finnas äfven i en dialekt som tillämpat ljudlagen, 

 är detta dock mindre sannolikt i fråga om andra, såsom bœggia hœggiœ gm, n. I. 13. i; U. 1.3, 

 10.1, 23.2; twœggiœ twegiœ gm, f, n. M. 7 pr., M. 31.3, V. 18.3 ; U. 7.i, lO.i; priggiœ gm, f, n. 

 H. 4 g. ex. M. 9 pr.; U. 9 pr. (2 g.). Det är därför tämligen säkert, att vår ljudlag ej gällt i 

 alla Cod. B 49:s dialekter. 



De skrifningar, som tyda hän på denna ljudlag, visa sig både i H cod. B 49 och i U. 

 cod. B 49. I H cod. 1609 anträffas inga dylika, och ej häller i U codd. B 12 och Sch. Utan 

 fara for misstag kan man utpeka B 49:skrifvaren som den, hvilken insatt dem i texten. 



N:o 2. 



