Exkurs I. 



Det nordiska rt-omljudet af kort u. 



Det urgermanska korta w-ljudets ersättande i vissa fall genom o i väst- och nordger- 

 manskan är ett problem, som i hufvudsak fick sin definitiva lösning redan under den histo- 

 riska språkforskningens grundläggningsperiod. Jakob Grimm iakttog, att förändringen, hvilken 

 enligt honom framkallats af den på vokalen följande konsonanten, i fornhögtyskan inträdt en- 

 dast framför öppen vokal i nästa stafvelse (Deutsche Gramm. P s. 81 ft'.), och Holtzmann 

 uttalade (enligt hans Altdeutsche Gramm. I. 2 s. 11 i en recension af anf. arb. uti Hei- 

 delberger Jahrbücher 1841 samt i skriften Ueber den Umlaut, 1843) den ännu gällande upp- 

 fattningen, att just denna öppna vokal förorsakat öfvergången. 



Men beträffande de närmare omständigheterna vid denna öfvergång — tiden då den 

 genomförts, dess geografiska begränsning, i hvad mån äfven andra öppna vokaler än a för- 

 mått framkalla den och i hvilka fall den uteblifvit — hafva åsikterna i ej ringa grad växlat. 

 Och svårligen har sista ordet i fråga om allt detta blifvit sagdt ens af Kock, hvilken senast 

 (i P.-B.-S. Beitr. XXIII ss. 511 ff.) sökt visa, att a-omljudet åtminstone delvis tillhör en 

 yngre period än den urgermanska — han sätter t. o. m. (s. 525) i fråga, att det alls berört 

 gotiskan — ; att i nordiskan ett af m eller n efterföljdt u påvärkats däraf först sedan syn- 

 kope af a efter kort rotstafvelse egt rum; att därsammastädes endast ä, men hvarken ü (för 

 så vidt det ej blifvit a) eller œ värkat a-omljud; samt att fornsvenskan och delvis äfven 

 for nvästnor diskan vid utjämning af växlingen u:o inom ett flexionssystem i allmänhet före- 

 dragit o, om rtf, rt, rn, Ih, Im följde på vokalen, men m, om &, f, m, g (r, h?) föregick den- 

 samma. Det kan ej bestridas, att Kocks argumentering är egnad att rubba tron på en del 

 af de satser man tidigare uppställt rörande a-omljudet af u. Men äfven mot viktiga punkter 

 i hans egen uppfattning framställa sig invändningar, dem man har svårt att gå förbi. 



Dessa tvifvelsmål hafva låtit en ny undersökning af det hithörande nordiska språk- 

 materialet framstå som önskvärd. Kunskapen om detsamma är nämligen långt ifrån så full- 

 ständig, som den kunde vara och som ett möjligast säkert bedömande af dessa frågor for- 

 drar. Särskildt har allt för ringa afseende fästs vid de olikheter i u- och o-ljudens fördelning, 

 som röja sig i de östnordiska urkunderna, jämförda å ena sidan med de västnordiska, â andra 

 sidan med hvarandra. Man utgår utan vidare från att dessa skiljaktigheter, så vidt de ej 

 bero på yngre ljudlagar af helt annan natur än a-omljudet, uteslutande härleda sig från olika 

 utjämning af en likformig a-omljudsväxling. En dylik förklaring var i själfva värket den enda 



Tom. XXXni. 



