Hälsingelagen, Exkurs I. 183 



möjliga, så länge man i a-omljudet såg en redan under den urgermanska perioden afslutad 

 process. Men nu, då man är böjd att förlägga det längre ned i tiden (jf. Kock-, anf. st.), måste 

 äfven den möjligheten tagas i betraktande, att det nordiska språkområdets skilda delar i 

 fråga om öfvergångens afgränsning företett dialektiska olikheter. Huruvida ett sådant anta- 

 gande vinner stöd af det i handskrifterna bevarade språkmaterialet, kan emellertid ej afgöras 

 utan ett mera i detalj gående studium af detta. Härvid är det naturligtvis af största vikt, 

 att en sorgfällig kritik egnas de hypoteser angående analogibildning, genom hvilka man sökt 

 förklara det faktiska språkbrukets afvikelser från de uppställda a-omljudsreglerna och som ej 

 alltid stå i den bästa öfverensstämmelse med hvad man under de gifna förutsättningarna 

 skulle vänta. 



För att dessa synpunkter må komma till sin rätt vid undersökningen, som vi nu gå 

 att företaga, skall den ske efter följande plan. Å ena sidan hållas västnordiskan och östnor- 

 diskan i sär, och likaså de olika fornöstnordiska urkunderna i fråga om de ordkategorier, 

 där någon olikformighet hos dem kan varsnas. A andra sidan behandlas de skilda orden 

 gruppvis efter sin aflednings- eller böjningstyp, på det de, som varit likställda i afseende å det 

 analogiska införandet eller aflägsnandet af a-omljud, må kunna så vidt möjligt skärskådas i ett 

 sammanhang. 



Från ett par ordkategorier kunna vi helt och hållet se bort: de ord, i hvilka it-ljudet 

 stått framför en ursprunglig, d. v. s. icke genom synkope uppkommen förbindelse af nasal 

 och påföljande konsonant (incl. geminerad nasal) eller framför ggn, samt dem, i hvilka ett 

 ^'-Ijud föregått följande stafvelses vokal. Dessa ord hafva nämligen öfverallt förblifvit obe- 

 rörda af a-omljudet, då det som bekant uteblifvit i nämnda ställningar och ett analogiskt in- 

 förande af omljudd vokal ur andra former här icke egt rum. 



I vårt material medtagas naturligtvis inga lånord. Jämväl etyraologiskt oklara ord, 

 hvilkas vittnesgillhet i fråga om o-omljudet är tvifvel underkastad, förbigås i det följande. 



Vi göra början med västnordiskan, som vi låta representeras af sina ursprungli- 

 gaste varieteter, fornisländskan och fornnorskan. På grund af den nästan fullständiga enhet- 

 lighet i fördelningen af kort u och o, som dessa visa, ej allenast inom sig, utan ock jämförda 

 med hvarandra, kunna de lämpligen behandlas tillsammans. 



Främst i ordningen må då substantiven mönstras, och af dem främst de, hos hvilka 

 ingen afledningsstafvelse skiljer eller skilt stamvokalen från roten. 



De maskulina a-stammarna visa i allmänhet den omljudda vokalen o hela flexions- 

 systemet igenom. Vi räkna öfver 50 dylika ord: hokkr, bolstr, boltr, botn,broddr, dolgr, dottr^, 



' Fvn. doUr m., som förekommer såsom benämning pä en hästkrake, återfinnes i no. doft m. 

 'slov cg ligegyldig Person'. Det återgår på iirgerm. duän-', svaga stamformen af substantivet dudén-, 

 hvars fortsättning föreligger i fvn. dodi m. (öknamn, trol. betydande 'slapp varelse') och nisl. dodi m. 

 'deadness, insensibility'. Det sistnämnda ordet för Vigfusson i Icel-engl. Diet., väl med rätta, tiU fvn. 

 daiiär, va. o. adj. Falk och Torp sammanställa däremot i sin Etym. Ordb. I ss. 105, 108, 117 no. 

 dott med gr. if-vaaofiai (<[ *i)^viHo/jai) 'ryster mig', sskr. dödhat- 'rystende, rasende, heftig'. Kahle 

 åter vill i Idg. Forsch. XIV s. 156 härleda fvn. dottr äfvensom no. dott och de besläktade nisl. dott 

 n. 'Schläfrigkeit', hoU. dutten 'schlummern' från fvn. detta 'falde tungt ned'. De betänkligheter 

 ordens betydelse måste väcka häremot söker han häfva med förklaringen: „Dazu stimmt, was von 



N:o 2. 



