Hålsingelagen, Exhurs I. 185 



f0rer los Snak', gysja vb. 'sladre, forteelle for vanskede Rygter', nsv. dial. (Vbott.) gosa vb. 

 'prata, sladdra', (Medp.) gåsä vb. 'vara stortalig'. Ordet Mlbustr 'Kaalstok', för hvilket Fritz- 

 ner ger ett belägg, hade med hänsyn till no. hüst m. 'en liden Stumpe, et kort afskaaret Stykke' 

 (Aasen u. huss) hällre bort skrifvas Mlbustr. Ett lånord västerifrån synes hulfr 'Ilex aquifo- 

 lium' vara. Det tydligen därmed identiska meng, hulvere är enligt Björkman, Scand. loan- 

 words in Middle Enghsh s. 243, snarast inhemskt, i hvilket fall hulfr med stor sannolikhet 

 kan förmodas icke vara det. Detta förekommer nämligen i den fornnordiska litteraturen blott 

 pä ett ställe (Kon. skuggsiä s. 22), där det är fråga om den värkan vattnet i en viss sjö 

 i Irland utöfvar på Ilex aquifohum. 



Af de ord, som här behöfva komma i betraktande, få några utan vidare sin förkla- 

 ring af det faktum, att de äro gamla i- eller w-stammar. Kurfr 'Stump, kort Stykke' utgör 

 ursprungligen, liksom ags. cijrf m. 'cutting', i-stamsabstraktum till ett urgerm. verb, som 

 återfinnes i ags. ceorfan 'eut down (tree)' (samt, med svag böjning, i mht. kerben 'Kerben 

 machen'). Också lurkr torde tidigare böjts som /-stam; ordet uppträder i äldre danskan un- 

 der formen lyrk. En i- eller w-stam är ursprungligen Sutir (gen. Surtar jämte Surts), en u- 

 stara Ullr (gen. Ullar jämte Ulls; jf. dessutom got. tvulpus). 



Ett par ord, hos hvilka en nasal följer på sonanten, hrumr 'Tidspunkt' och prunir (bi- 

 namn, trol. bet. 'stock'), hafva åter — om de nu äro a-stammar — nämnda omständighet att 

 tacka för sin vokalisation. Att i nordiskan också en enkel nasal hindrat a-omljudet u > o, 

 ett förhållande hvarvid redan Grimm, Deutsche Gramm. P s. 443, fäst uppmärksamheten, 

 skola vi i det följande finna många bekräftelser på- Om, såsom Kock i P.-B.-S. Beitr. XXIII 

 s. 512 ff. menar, en dylik inskränkning gällde endast till en början, före synkoperingstiden, 

 så var i alla fall en generalisering af 7<-vokalisationen, som då Ijudlagsenligt tillkom åtmin- 

 stone nom., gen. och ack. sing., helt naturlig. 



Ännu återstår emellertid ett antal mask. a-stammar med kort u, på hvilka ingendera 

 af de nu angifna förklaringarna är tillämplig: bukkr, bulstr, fugl, stubbr, stufn, tuttr, ulfr. Må- 

 ste vi ej, för att förstå dem, akseptera den gängse uppfattningen, att äfven ord, som från 

 början tillhört a-deklinationen, kunna visa genomgående u, utan att hos dem någon särskild 

 omständighet hindrat eller inskränkt a-omljudet, blott till följd af dettas uteblifvande framför 

 vissa kasusändelser och en utjämning af den sålunda uppkomna växlingen u : o inom flexions- 

 systemet? Vi kunde måhända göra det, om denna uppfattning hade emot sig blott det, att 

 på sin höjd dat. sing, (på -ai > -ê) och dat. plur. (på -omz > umR) Ijudlagsenligt bevarat m, 

 medan nom. gen. ack. sing, och plur. låtit a-omljud inträda. Kock har i P.-B.-S. Beitr. XXIII 

 s. 521 f. hänvisat på möjligheten, att t v än ne successiva utjämningar egt rum: den ena, 

 efter synkopen af a i nom., gen. och ack. sing., utgående, utom från dat. sing, och plur., från 

 nom. och gen. plur., framför hvilkas ändelsevokal ö omljudet ej skulle inträdt förr än senare, då 

 den öfvergått till a; den andra, från singularen samt dat. plur., sedan omljudet helt och hållet 

 upphört. Men oafsedt att de öfriga skäl, på hvilka Kock stöder sin åsikt om kvarståendet 

 af u framför urnord. o, icke kunna anses bindande — hvilket längre fram skall visas — synes 

 en omständighet alldeles afgjordt tala emot att en a-omljudsväxling funnits och utjämnats hos 

 de ord här är fråga om. I fornsachsiskan och anglosachsiskan samt deras fortsättningar visa 

 samma ords motsvarigheter, för så vidt sådana finnas, merendels äfven de vokalen /(, ehuru 



N:o 2. 24 



