Hälsingelagen, Exkurs I. 187 



name of a dwarf) och nsv. tut. Det läte tänka sig, att också orden i fråga innehålla ett for- 

 kortadt långt u och att längden, eller åtminstone spår däraf, upprätthållits ännu vid tiden 

 för a-omljudet, hvaraf desamma till följd däi"af icke berörts. I huMcr och tuttr kunde gemina- 

 tan, som enligt känd urgermansk ljudlag skulle förkortats efter den långa vokalen, ha åter- 

 ställts genom utjämning med närstående, af gammalt kortvokahska former, där den Ijudlags- 

 enligt bevarats. 



Också beträffande lulstr vore det en möjlighet, att u kvarstått på grund af tidigare 

 längd, ehuru här denna icke kan vara ursprunglig. Ordet härledes som bekant af de flesta 

 från ett urgerm. bulhstra- (af bul^stra-\ och bortfallandet af spiranten /* kunde ju tänkas ha 

 medfört den föregående sonantens förlängning. Sidoformen hohtr utginge i så fäll måhända 

 från ett i senare tid nybildadt dulgstra-. Härmed stämmer det åtminstone väl öfverens, att i 

 nysvenska dialekter, hvilka skilja mellan dentalt och kakuminalt I, w-formen visar det förra 

 och o-formen det senare, som måste ha relativt sent kommit i kontakt med s — sålunda 

 Estl., Närike, Värml., Bohusl. hwlst&r o. d.: Eg. Fini, Österb., Västerb., UppL, Värml. hol^p^ 

 o. d.; för Dalarna uppges likväl holstär o. d. (Se Freudenthal o. Vendell, Ordb.; Freudenthal, 

 Vöråmålet s. 66; Vendell, Ordlista; Vendell, Ordb. öfver Pedersöre-Purmomålet; Djurklou, Ur 

 Nerikes folkspr. s. 19; Noreen, Ordb. öfver Fryksdalsmålet ss. 10, 12; Nilen, Ordb.; Sv. landsm. 

 VI. 6 s. 100, X. 1 s. 11, XVIII. 5 s. 119, 6 s. 139, XXI. 1 s. 143; Ur Västml.-Dala 

 landsmålsfören. saml. II s. 34)'. Det bör noga märkas, att den svenska w-formen icke får 

 ställas i samband med ilet för flertalet östnordiska dialekter karakteristiska återgifvandet ge- 

 nom u af urgerm. kort u framför dentalt I + konsonant. Den förekommer närahgen bl. a. 

 uti Fryksdalsmålet i Värmland och Sörbygdsmålet i Bohuslän, hvilka icke höra till dessa dia- 

 lekter, utan behandla u i nämnda ställning liksom västnordiskan: jf. Fryksd. Sörb. höll 'hull', 

 holt 'hult', hollet kollete 'hornlös', moll (Fryksd blott i smsg.) 'mull' (och full 'full'), med fvn. 

 hold, holt, kolUttr, mald (och fidlr) För så vidt fvn. holstr icke leder sitt ursprung från 

 en nybildning bulhstra-, kan a-omljudet i detsamma hafva möjliggjorts af en i vissa dialekter 

 tidigare inträdd förkortning af n. 



Så låter sig äfven förekomsten i fornvästnordiskan af hokkr, fogl, stofn vid sidan af 

 huMr, fugl, stufn förklaras, ehuruväl den omljudda vokalen också kunde representera af ljuds- 

 stadiet kort u (jf. ofvan ang. buklr). Ifall a-omljudet betingats af en dialektisk vokalförkort- 

 ning, är det otvifvelaktigt yngre än den urgermanska perioden. 



Det anförda torde ha ådagalagt, att för de maskulina a-stammarna med kort u andra 

 förklaringar äro möjliga än den vanliga: att de framgått ur en utjämning af a-omljudsväxlin- 

 gen i denna deklination; samt dessutom, hvad en del af dem beträffar, att samma förklaring 

 positivt vederlägges af vissa hittills förbisedda omständigheter. Vi behöfva alltså icke låta 

 nämnda ord afhålla oss från att uppställa den på öfver femtio exempel grundade regeln, att 

 de maskulina a-stammarna, om hos dem till följd af a-omljudet funnits en 



1 Med Noreens slutsats i Idg. Forsch. IV s. 322, att ordet tidigare lydt *bidistr, står där- 

 emot mindre väl iliop, att det kakuminala Wjudet, på hvilket han baserar slutsatsen, visar sig endast 

 i o-formen, som i ingen händelse kan vara den Ijudlagsenliga fortsättningen af en form med mellan- 

 vokalen i. 



N:o 2. 



