Hälsingelagen, Exkurs I. 189 



betydelse ger vid handen, till de bekanta intensiv- och iterativbildningarna på nrgerm. -dlön 

 1. -Hon och -arön. ^ Att mellanvokalen varit i och rotstalvelsen kort kan vara orsaken till 

 att såväl a- som «'-omljud saknas i luslä (jf. fvn. hysia 'stromme ud med voldsom Fart'), rugla 

 Ü'f. mht. rugelen 'sich rühren') och rupla (jf. got. raupjan 'ausraufen, abrupfen'). Hos kurfla och 

 glutra synes däremot den oomljudda vokalen kunna bero endast på att de antingen bildats 

 först efter det resp. omljud upphört eller ock påvärkats af besläktade ord — förklaringar, 

 som naturligtvis äro möjliga också for de öfriga verben. 



Ett ord antyddes ofvan icke vara vittnesgillt i detta sammanhang, af den orsak att 

 det är ett lånord. Så paradoxt det än först kan låta, saknar man icke anledning att antaga 

 detta beträffande gull, hvilket som bekant föi-ekommer jämte det nyss anförda, med säkerhet 

 inhemska goll. De äldre skalderna, såväl de norska som de isländska, använda efter helasso- 

 nansernas vittnesbörd uteslutande goll golls golli; först hos Snorre Sturluson (d. 1241) visar 

 sig gull etc, som därefter Ijlir det vanliga i skaldespråket (Se Gfslason, Om helrim s. 44, 

 och Kahle, Die Sprache der Skalden ss. 249, 260). Öfverensstämmande härmed ha de äldsta 

 isländska handskrifterna i allmänhet goll — endast i Cod. AM 645 4:o, från tiden 1225 — 1250, 

 är hvardera vokalisationen representerad — fornvästnordiska urkunder af senare datum där- 

 emot, äfvensom nyisländskan och nynorskan, undantagslöst gull. Huru har man nu att 

 förstå den förändring i språkbruket, som dessa fakta röja? Ljudlagsenlig utveckling är det 

 icke; att goll åtminstone i vissa dialekter ersatts genom gull till följd af inflytande utifrån, 

 kan man i ingen händelse undgå att antaga. Men gör man en gång det, så kan man, i be- 

 traktande af att östnordiskan (enstaka dialekter undantagna) för den västnordiska förbindel- 

 sen -oll- regelbundet visar -ull-, ej med fog bestrida sannolikheten af att det är från detta 

 håll gull förskrifver sig. Det säger sig själft, att just detta ord oftare än de flesta kom till 

 användning under handelssamfärdseln de olika nordiska folken emellan. 



Också dust har man velat uppfatta som lånord; enligt Noreen, Aisl. gr.^ § 108 anm. 

 1, skulle det leda sitt ursprung från mit. dust. Andra, senast Falk och Torp i Etym. Ord b. 

 I s. 121, anse det vara inhemskt. Det växlande könet — ordet är maskulinum i nsv. dia- 

 lekter samt i medellågtyskan — tyder i så fall på ursprunglig es-stamsböjning : här förelåge 

 ett exempel på afledningssuffixet -tes-, likt de af Brugmann i Vergl. Gramm. II ss. 390, 391, 

 395 och Liden i Bezz. Beitr. XXI s. 105 f. anförda. Detta förefaller så mycket sannolikare, 

 som det liktydiga dupt, efter hvad man anser, är bildadt pä nämnda sätt: jf. Noreen, Språkv. 

 sällsk. i Upsala förhandl. 1882—1885 s. 113, och Tamm, Etym. sv. ordb. s. 94. Med de båda 

 ordens egenskap af gamla es-stammar kan det naturligtvis sammanhänga, att de hafva u och 

 icke o till rotvokal. Och detta gäller ock om de jämte flog, gol och god förekommande flug, 

 gul och gud samt om kul 'kjolig Bris'. För de två förstnämnda och för det sista antydes es- 

 afledning af de maskulina dubblettorden fvn. flugr, fht. flug, resp. no. gul (Ross) samt fvn. 

 kyl/r 'Kulde'; beträffande gud se Liden, a. a. s. 97 not 2. 



^ Bugge är i Sv. landsm. IV. 2 s. 62 not 2 böjd att sammanställa tVn. glutra med gr. 

 ^ulaÔQOç 'bled. släp'. Framför denna något långsökta kombination tyckes, med Jiänsyn till ordets 

 omisskämiliga intensivbetydelse och släktskap med glata 'fordserve, tilintetgjore; tabe, miste', den 

 oiS-au framställda uppfattningen böra föredragas. 



Nw 2. 



